Сюзън Уигс
Болезнено щастие

Превод от английски: Есин Халид, 2005

chitanka.info

На Джей,

който поправя всичко,

което аз повредя.

Животът и смъртта не чакат позволение от закона.

Дафне дю Мориер

1.

Дневник

Четвърти януари, петък

Десет мъчения за Къртни Проктър:

1. Да й кажа в лицето, че най-накрая остарява.

2. Да организирам бойкот на спонсорите за предаванията й.

3. Да й изпратя двусмислена силиконова табелка.

4. Да намеря каторжник, който да я засипва с почитателски писма от затвора.

5. Да разправя на всички кой й е бил гадже и защо я е зарязал.

— … официално обявено за нещастен случай, но въпреки това, за сънливия крайбрежен град Рай, една жена е виновна за трагедията, която отне живота на бележития политик Виктор Уинслоу — неговата млада, красива вдовица Сандра. Въпреки официалното постановление, обявено снощи от държавния медицински следовател, обезпокоителни въпроси продължават да ни тревожат.

Синкавият екран премигна, когато камерата фокусира обектива върху русата телевизионна репортерка.

— Свидетели, последни видели държавния сенатор Уинслоу жив през нощта на девети февруари, заявиха, че по това време е водил разгорещен спор с жена си. Според анонимно обаждане, колата на Уинслоу се е движела с висока скорост, когато е загубила контрол на моста Секонсет и е полетяла в пролива. По-късно следователите откриха куршум, загнезден в таблото на колата. Следи от кръвта на жертвата бяха пръснати по дрехите на госпожа Уинслоу. Нищо от гореизложеното не бе достатъчно да докаже, че е извършено убийство, но ние обещаваме да разследваме с подробности нишката, водеща към съпругата на починалия сенатор Уинслоу — единствената наследничка на значителна сума от застраховка „Живот“.

Водещата русокоса впери поглед в камерата.

— И така, Сандра Уинслоу, наричана от съгражданите си Черната вдовица от Блу мун бийч, е насаме със съвестта си. Аз съм Къртни Проктър, за новините по УРИК.

Сандра Уинслоу захвърли дневника и химикалката. Взе дистанционното управление и го насочи към стегнатото благодарение на хирургическа намеса лице на репортерката от сутрешния блок.

— Бум — извика тя и го изключи. — Мъртва си. Какво не разбра от обявено за нещастен случай, Къртни Прокурортър?

Стана и се приближи до широкия сводест прозорец, обгърнала с ръце празнината в себе си. Обзе я слабо чувство на триумф — най-сетне издадоха постановление за нещастен случай, — но местните новини все още й създаваха проблеми. Независимо от постановлението на медицинския следовател, винаги щеше да има хора, които да я смятат за отговорна.

Остър вятър, предвестник на задаваща се буря, разлюля с фучене тревата по пясъчните дюни и разпени морето в пролива. Ръчно изработена цветна призма под формата на птица завибрира на прозореца и събуди спомени, от които не можеше да избяга.

Сандра се чувстваше толкова отдалечена от човека, който някога беше, и не само защото след изписването й от болницата се премести в старата къща на брега. Допреди една година седеше на централната маса на бала в яхтеното пристанище Нюпорт, облечена в розов плетен костюм с черни нишки и обувки в същия цвят, скръстила ръце в скута си. Мъжът й ораторстваше от подиума с характерното си наперено поведение и говореше с подкупващо сладкодумие за отдадеността си на благото на гражданите, които съвсем скоро го бяха избрали за втори мандат. Той говореше за служба, благодарност и семейство. И любов. Когато Виктор заговореше за любов, успяваше да убеди дори и най-преситеното сърце.

Той нарече Сандра неговата сигурна котва в променливото море на политиката. Семейството и приятелите му я обвиха в пашкул от сърдечност и привързаност, сякаш наистина беше една от тях. След речта тя пи кафе, разменя незначителни реплики и усмивки с другите, взема в ръце чужди бебета и после крачи гордо редом с известния си съпруг.

Мъжът, чието тяло не беше намерено и който бе обявен за мъртъв.

Тя се втренчи през прозореца и пъхна зацапаните си с мастило ръце в задните джобове на дънките.

За Сандра думата обявен не съществуваше за смъртта на Виктор. Тя знаеше.

Смръщеното утринно небе, потъмняло в разгара на зимата, се смрачи още повече вместо да просветлее с настъпващия ден. Загледана в сивите сенки на плажа, Сандра почувства пронизителна самота, толкова остра и смразяваща, че я побиха тръпки и тя се сгуши във възголемия си пуловер.

Пуловерът на Виктор.

Затвори очи и вдиша, потръпвайки от връхлетелите я чувства. Все още ухаеше на него. Лек, остър дъх, дъх на чистота, примесен с… неговия аромат. Просто неговия аромат.

Проклетият Виктор! Как можеше да постъпи по този начин, да й наприказва онези неща и да умре? В един момент обичаш някого, мислеше си тя, вярваш, че си свързан с него завинаги, а в следващия миг съдбата разкъсва връзката. И няма къде да излееш цялото си разочарование и разбити надежди.

Тя отново взе тефтера, прелисти страниците и се зачете в записките за разказа, върху който работеше. Редакторът вече й бе отпуснал шейсет дни отсрочка, а тя приближаваше до края на втория срок. Ако скоро не предадеше ръкописа, най-малкото щеше да й се наложи да възстанови аванса за романа.

Парите — колкото и скромна да беше сумата, бяха отдавна похарчени за такъв лукс като бакалските стоки и таксите за юристи. Макар и да не беше обвинена в престъпление, тя бе натрупала удивителна сума за адвокатски хонорари. А сега най-сетне щяха да й изплатят сумата от застраховката „Живот“.

Изтръпна от погнуса при мисълта да се облагодетелства от смъртта на Виктор. Но трябваше да стори нещо, трябваше да събере отново живота си и да реши как да продължи. За нея бе истинско мъчение да живее в Рай сред хората, които обожаваха мъжа й. Понякога за ежедневните дреболии отиваше чак до Уейкфийлд просто защото не искаше да среща никой, който познаваше Виктор.

Бедата бе там, че всички познаваха Виктор. Благодарение на фамилията му и устремната му пламенна политическа кариера, последвана от зрелищната му гибел, сега целият щат го познаваше. На Сандра щеше да й се наложи да пътува доста далеч, за да избяга от сянката му.

Ето че най-накрая имаше шанса да го стори. Нещо неочаквано се случваше в нея. Тя бе свободна, неангажирана. Вече нямаше нищо, което да я задържа — нито политическият календар на Виктор, нито пък, естествено, някакви социални ангажименти. Нарастващо чувство на свобода се надигна като ято птици от мочурище.

Сега, когато разследването на смъртта най-сетне приключи, тя взе решението, което от месеци обмисляше. Можеше да стегне мястото, да го продаде и да поеме нанякъде. Нямаше значение накъде, важното бе да избяга.

Тя вдигна една рекламна брошурка, която бе взела от таблото пред пощата. „Строителство — реконструкция и дизайн, Рай. Договор и застраховка. Препоръки.“ Преди да успее да размисли, Сандра грабна телефона, набра номера и чу съобщението на гласовата поща — факт, който не я изненада особено.

Поколеба се какво да каже. Къщата й бе в изключително занемарено състояние. Имаше нужда от специалист. В крайна сметка остави адрес и телефонен номер.

Вихрите отвън брулеха дивите морски рози под прозореца й. Бодлите им се удряха в заскрежените стъкла на прозорците. Нищо чудно, че в тези води корабите се губеха — тя едва различаваше в далечината бавното премигване на фара, разположен на нос Джудит.

Пронизващият до кости леден студ на зимната буря промуши невидимите си пръсти през пукнатините и цепнатините на старата къща. Сандра потрепери и взе една цепеница за печката. Последната в кошчето. Вратата на печката се отвори с ръждиво проскърцване и тя постави цепеницата върху жаравата. Насочи духалото и го натискаше дотогава, докато мъждукащата сърцевина на въглените се зачерви и пламна с малки огнени езици, които заблизаха долната част на дървото. До съвсем скоро Сандра си нямаше и представа как се пали огън. Но сега това се бе превърнало в ежедневна рутина като миенето на зъбите.

Когато пламъкът се стабилизира, тя нагласи вентилационните отвори и отново взе дневника си.

Десет предимства да си беден:

1. Научаваш се да стъкмяваш огън за топлина.

2. Можеш да пратиш телефонните рекламни агенти по…

Кого баламосваше? Никога нямаше да измисли десет. Сандра захвърли тефтера и се втренчи в малкия, яростно пламтящ огън.

Почувства се като малката кибритопродавачка, изгорила целия си запас от кибрит. Героинята на Ханс Кристиан Андерсен бе в безизходица, а оцеляването й — под въпрос. Сандра си представи, че е изгорила последното дърво и е останала без топлина, свита като ембрион пред печката. Кой щеше да я намери? Представи си как откриват избелелите й кости след години, когато споменът за нея нямаше да бъде нищо повече от скандално петно в историята на града, а някой строителен предприемач наема бригада да срути древната къща и да я замени с високи жилищни блокове на брега на океана.

Зачуди се дали на другите хора им минаваха подобни мисли, когато изчерпеха запасите си от дърва за горене.

Някои от местните момчета припечелваха пари като цепеха и нареждаха дърва за летовниците, които обичаха да палят огньове на плажа и да пекат миди. Но въпреки това Сандра бе абсолютно сигурна, че никой няма да пожелае да й нацепи дърва, не и в този град.

Леденият вятър зави в кресчендо под стряхата на старата къща на брега и се промъкна през пукнатините, подигравайки се на немощния огън от последното дърво в печката.

От поколения насам огромната къща принадлежеше на бащиния й род, построена преди повече от век като място за отдих през лятото. Оттогава тази стара къща стоеше изоставена и занемарена като избелял скелет на лодка в средата на нищото. Макар къщата да не бе с подходяща за зимата изолация, в момента Сандра нямаше друг избор освен да се пренесе в нея. Поне имаше покрив над главата си. Но съпругът й бе мъртъв и независимо каква бе истината, всички смятаха нея за виновна. В сърцето си пазеше тайни, които щеше да отнесе в гроба.

Сандра отново се загледа през бруления от дъжда прозорец и се опита да не обръща внимание на студа, вцепеняващ я до мозъка на костите й. Бурята вършееше безжизнените трънаци в полето до къщата. Плажната ивица бе потъмняла от изхвърлените на брега водорасли и боклуци. Крехка корица от скреж бе посребрила всичко наоколо — дюните, скалите, прозорците на къщата, която не можеше да си позволи да отоплява.

Отопление. Започваше да става абсурдно.

Тя навлече тежко карирано палто, нахлузи гумени ботуши и излезе. Дъждът бе понамалял, но острият вятър вилнееше из имението. Сандра прекоси пътечката към гаража и навеса и с крайчеца на окото си зърна пърполеща хартия отстрани на пътя.

Когато в началото плъзнаха слуховете, Сандра нерядко намираше захвърлени от коли рула тоалетна хартия, закичили порасналия жив плет край пощенската й кутия. Трябваше вече да е свикнала с това унижение, но не беше.

Пощенската й кутия бе типична за вилните райони — стърчеше от живия плет от трендафили и не бе нищо особено, нямаше дори име. Само номера на къщата. Малката метална кутия, разкъсана на парчета, се въргаляше в канавката встрани от пътя. Изкривеният червен сигнален флаг лежеше в средата на тротоара и сочеше на юг. Останките от поцинкования стоманен корпус се гърчеха извити и смачкани — миниатюрно подобие на самолетна катастрофа.

— Божичко! — извика Сандра през треперещите си зъби. — Сега пък какво?

Пиратки: вероятно самоделна бомбичка на някое от местните хлапета или пък М-80. Как не беше ги чула? Навярно снощната буря бе заглушила шума, или пък е помислила, че авансът на някоя кола чука.

Подхвърляна от силния вятър, пощенската кутия се търкаляше и премяташе по канавката на пътя. Сандра разпозна корицата на каталог за дамско бельо, от което никога не си бе поръчвала; куп купони за смяна на масло, които щеше да забрави да използва, докато им изтече срока; редовните реклами за кредитни карти. Дори и целият свят да беше настроен срещу теб, компаниите с кредитни карти продължаваха да те увещават да пазаруваш от тях.

Сандра разбута с крак остатъците и зърна издайническо късче бледо розова хартия, наведе се и го взе. Беше същият цвят като чековете, които й изпращаха от литературната агенция. Съвсем сигурно в пощенската кутия е имало чек.

Когато Виктор беше жив, скромните й припечелвания бяха доста удовлетворителен бонус. Но сега, когато го нямаше, парите означаваха оцеляване.

Подозираше, че вандалите пет пари не даваха за нейното оцеляване. Хората все още я смятаха за Черната вдовица.

Сандра смачка хартията в ръката си. Достатъчно. Всичко си имаше граници. Нещо в нея се пропука и бавно се разпадна подобно на айсберг, ударил се в скала.

Достатъчно!

В навеса до гаража Сандра изгледа яростно купчината дебели, изсъхнали пънове. Захвърли настрана скъсания чек, грабна брадвата от кукичката, търкулна с крак един пън върху безцветната трева и го изправи. Замахна, стовари под прав ъгъл острието на брадвата право в сърцевината на пъна и го разцепи. Вътрешността му бе бледа, леко влажна, с аромат на чисто. Сандра изправи сцепените половинки и ги нацепи една след друга, изненадана от изключителната си точност с брадвата. Накрая вдигна всяка нацепена четвъртинка и ги захвърли в ръждивата количка, с която щеше да ги пренесе в къщата.

Продължи със следващия пън, след това следващия, замахвайки целенасочено с мисълта за новия стоплящ огън. Изгуби представа за изминалото време, а купчината цепеници в количката нарастваше прогресивно. Тя бе като робот — изтегляше пън, разцепваше го, цепеше отново и отново, докато потта се примеси със сълзите, стичащи се по лицето й.

2.

Майк Малой спря пикапа си няколко ярда преди къщата на жената, оставила адреса си на гласовата му поща. Забеляза кол за пощенска кутия, без самата кутия. Номерът на къщата бе изчезнал с нея, но видя, че доброволният пожарникарски отряд го бе нанесъл на самия път.

Старата къща на Бабкок? Сигурно имаше някаква грешка. Натисна няколко бутона на клетъчния си телефон и отново прослуша съобщението. „Имам нужда от някои ремонтни работи по къщата ми на адрес Кърлю драйв 18707. Моля обадете се на Сандра на (401) 555–4006.“

По дяволите! Това беше онази Сандра. Вдовицата на Виктор. Майк облегна ръце на волана и се загледа в старото отдалечено имение. От години знаеше тази къща, но никога не си бе давал сметка, че принадлежи на жената, която всички в Рай обичаха да мразят. Досети се какво се е случило с пощенската кутия. Местните хлапета излизаха с автомобили по неравните крайбрежни пътища и много от нощните им забавления включваха потрошаване на пощенските кутии. Самият Майк бе участвал в подобни хулиганства през тийнейджърските си години. Виктор рядко се включваше в подобни похождения — още тогава като че ли имаше вродена склонност да се опазва чист.

Обикновено избираха напосоки кутиите, които да разрушат, но Майк почувства, че тази бе разбита с особена злост.

Гражданите от родния град на Виктор Уинслоу бяха полудели от ярост.

Майк остави стария, нуждаещ се от масло двигател да работи на празни обороти докато седеше и размишляваше за слуховете и клюките, залели Рай. Макар че се бе завърнал едва от няколко седмици, до слуха му бяха достигнали десетки версии за трагедията от миналата година. Всички разкази посочваха с пръст енигматичната вдовица на Виктор.

Той се вгледа в картата на района, разгърната на седалката до него. Това бе отдалечено място, зелена точица на ръба на огромния син Атлантически океан, но очевидно не достатъчно далеч за Сандра Уинслоу, която не можеше да избегне светлините на медиите.

От години никой не бе живял в старата викторианска къща, обградена с редици от жив плет. Когато бяха малки, Майк и Виктор често идваха тук и мятаха камъни с прашките си по къщата на Бабкок, която се населяваше само през лятото. Двете момчета бяха неразделни, прекарваха летата по плажа, а зимите караха кънки по езерцето Фрог. На дванайсетгодишна възраст станаха кръвни братя в тържествена церемония, която включваше тъп скаутски нож, лагерен огън в заливчето Хорснек и напяване на латински фрази, четени от гърба на еднодоларова банкнота.

Цяла вечност бе изминала от онази звездна нощ, но той все още помнеше как вълните се издигаха с къдрави фосфорни езици, прозрачни на лунната светлина, и се плъзгаха по пясъка със съскащ ритъм, съставящ основната музика на тяхното детство.

Когато възмъжаването се натрапи като неизлечима болест, те изгубиха връзка, както често се случва с най-добрите приятели.

А сега и това.

Виктор бе мъртъв, а Майк с мъка се опитваше да възстанови отделните си части, разкъсани в яростен развод. Което, като се имаше предвид случилото се с Виктор, не бе чак толкова зле.

Едва ли бе случайност фактът, че ден след постановлението Сандра Уинслоу бе готова да похарчи пари. Познавайки Виктор, той най-вероятно притежаваше солидна полица за застраховка „Живот“.

— И какво да правя сега, Вик? — попита Майк на глас, а дъхът му замъгли прозореца на камионетката. Но той вече знаеше. Имаше нужда от тази работа.

Неотдавна Майк Малой бе на върха на бизнеса. В Нюпорт притежаваше строителна фирма, специализирана в исторически реконструкции. Но разводът срути и това, заедно с всичко друго. Сега се опитваше да се възстанови, започвайки отново от нулата, с незначителни ремонти, промяна на дизайна, всякаква дребна работа. И през ум не му бе минавало, че някога ще му се наложи да почне отначало.

По това време на годината много трудно можеше да се намери приличен проект. Някои летовници можеха да започнат ремонтни дейности по празните си вили: метеорологичните условия вземаха своята дан — събаряха керемиди, чупеха прозорци, наводняваха мазета. Един дългосрочен ангажимент би бил добре дошъл в този момент.

Той забарабани по волана, включи на скорост стария си додж и сви по алеята към къщата на Сандра Уинслоу. Мястото изглеждаше изоставено като детска играчка, забравена на дъжда. Сградата на деветнадесети век бе дървена, построена в типичния за осемдесетте години готически стил — висока и тясна със стръмно издигнат фронтонен покрив, с накъдрени по краищата челни дъски. Заострени арки оформяха прозорците, а едноетажна веранда обвиваше трите страни на първия етаж.

Дори и в това занемарено състояние постройката излъчваше фина грациозност. Това определено бе лятна вила, проектирана и разположена така, че да улавя максимално морския бриз, идващ откъм водата. Единствено каменният комин в единия край бе предвиден за зимата. Сивата облицовка на сградата не бе боядисвана от десетилетия, заключи той, а по покрива се бяха появили мъх, лишеи и отровни бръшляни. Изметнат параден вход навъсено посрещаше гостите, а перилата на малкото балконче на покрива бяха изпочупени.

Но въпреки това Майк откри едва доловимо, неподправено очарование в десена на дъските и летвите, еркерните прозорци, стръмните кръстосани фронтони, дялани на ръка преди цял век. Но подобно на къщата, първоначалната красота бе деформирана и потъмняла с времето. Кепенци, навярно функциониращи преди половин век, сега висяха изкривени на ръждивите си панти. Някои от тях бяха обраснали с люлякови храсти.

Имението бе в бедствено положение. Онези, които искаха да тикнат жената на Уинслоу зад решетките, трябваше да видят къде живее. Навярно съществуваше някакво чистилище за хората, които се измъкваха ненаказани за убийство. Навярно то изглеждаше като това място.

Но опитното му око продължи да оглежда извисяващите се линии на къщата, грациозната извита резба, драматичността на пейзажа — частен половин акър на края на дюните, с лице към най-просторната гледка, която окръгът предлагаше.

Всичко наоколо бе подивяло, а моравата бе изпотъпкана мъртва зона, обгръщаща къщата като дрипава пола. Многогодишни трендафили растяха по краищата, а някои от тях достигаха височината на първия етаж на къщата. Вятърът и студът отдавна бяха обрулили листата от преплетените храсталаци, оголвайки шипките.

Майк загаси двигателя. Когато слезе от камиона, дочу ритмични удари в близост до гаража, някогашен вагон.

Някой сечеше дърва.

Той мина зад гаража да види кой е.

Съдейки по ритъма на ударите, Майк очакваше да види някой широкоплещест мъж. Опитен. Който бе сякъл достатъчно дърва и знаеше, че няма нищо сложно в тази работа.

Отначало не позна Сандра Уинслоу. Беше я виждал само на снимки и тя определено не се обличаше по този начин за пресата. Избелели дънки и възголямо карирано ловно яке. Част от кестенявата й коса бе пристегната в рошава опашка, краката й бяха напъхани в изкривени гумени ботуши. Лицето й бе напукано от вятъра и студа.

Около нея лежаха цепеници, разхвърляни по земята като малки трупове. Забравила за всичко друго, тя продължаваше да цепи целеустремено — вдигаше брадвата високо над главата си, заравяше я в дървото, след това с експертно завъртане я измъкваше за поредния удар. По едно време спря и нададе тих вик на изненада. След което се приведе над малка полска мишка, която се шмугна на безопасно място зад купчината дърва.

Тя се протегна за следващия пън от противоположния край на купа, далеч от мишката. След което отново замахна с брадвата.

— Извинете — обади се Майк.

Сандра спря по средата на удара, обърна се към него, насочила брадвата пред гърдите си. Изглеждаше опасна — със зачервени бузи и подивели очи, изпълнени с бясна ярост.

— Кой сте вие? — попита тя.

— Казвам се Майк Малой. — Той спря да провери дали името му й говореше нещо. Дали Виктор беше споменавал за него?

Вероятно не, съдейки по предпазливия израз на лицето й и следващия й въпрос.

— К… какво искате?

Красноречив въпрос и тя вероятно го знаеше. Той бе дошъл да търси работа, а попадна на жена, обвинена в убийството на Виктор Уинслоу.

Подаде й визитната си картичка.

— Аз съм строителен предприемач. Преди известно време ми оставихте съобщение.

— Нямах представа, че ще дойдете да ми отговорите на крака. — Тя стрелна поглед към къщата. — И така… Търся човек, който да свърши някои ремонтни работи.

— Мястото е съборетина.

Тя подпря брадвата на стената.

— Не чувам нищо ново. Няма нужда някакъв общ работник да ми го казва.

Общ работник. Майк не се засегна. Искаше му се нещата наистина да бяха толкова прости.

— Още не съм ви казал нищо, госпожо. — Майк не я хареса. Само след няколко минути той усети, че с нея трудно ще се разбира, че е враждебно настроена, че издига пред себе си щит от ярост и недоверие.

Напразно си губеше времето, реши Майк. Остави визитната си картичка в количката с нацепените дърва и я затисна с една цепеница.

— Ето координатите ми, ако решите, че имате нужда от мен. — Без повече да я погледне, той се обърна и се запъти към камиона.

Тъкмо щеше да се качи и да потегли — облекчен, обмислящ вече следващото бизнес обаждане, когато тя извика след него.

— Чакайте!

Майк се обърна и я видя изправена, с визитната му картичка в ръка.

— С какво точно се занимавате?

— Поправям разни неща.

— Какви неща?

— Кажете ми какво не е наред и ще го поправя.

Неизвестно защо това й се стори смешно, но не по приятен начин. Тя се засмя остро и отсечено, след това спря.

— В интерес на истината, решила съм да продам мястото.

Майк прикри изненадата си. На пазара рядко се намираха къщи като тази. Въпреки негодното й за живеене състояние, къща в Блу мун бийч бе потенциална златна мина.

— В такъв случай наистина се нуждаете от мен. Това място в никакъв случай няма да издържи на огледа. Кога решихте да го продавате?

Тя погледна гневно към останките от пощенската кутия.

— Преди около двадесет минути.

С нея не беше съвсем забавно.

Майк затвори вратата на камионетката си и каза:

— Знаете ли какво? Хайде да огледаме мястото, госпожо…? — Беше рисковано да се преструва, че не знае коя е, но реши, че ако се направи на глупав, тя няма да се държи така избухливо.

— Сандра Бабкок Уинслоу — довърши тя и мушна визитката в джоба си. Втренчи се изпитателно в лицето му, но Майк с нищо не показа, че това име му говори нещо. Отношенията му с нея щяха да бъдат чисто делови. През годините бе работил с десетки клиенти и не се чувстваше длъжен да им разказва за миналото си или за личния си живот. Ако издадеше, че е познавал Виктор, тя можеше и да го изгони.

Сандра закрачи към края на двора, където преплетени папрати и трънаци оформяха естествена граница между имението и дюните. Смазано от пагубното влияние на зимата, всичко в двора бе застинало и изгладено.

Силен вятър развя във всички посоки кестенявата коса на Сандра Уинслоу и закри отчасти изнуреното й и погълнато от мисли лице.

— Къщата е строена през 1886 година — каза тя. — Прапрадядо ми, Харолд Бабкок, я е построил като лятна вила. По едно време семейството ми имаше намерение да я реставрира.

Майк не се изненада — къщата бе истински нешлифован диамант и той си представяше как би могла да изглежда. Ключът за успеха му в Нюпорт се дължеше именно на уменията, с които работеше по историческите къщи. Имаше усета да обелва наслоените пластове време, да коригира неправилните модернизации, да изравя първоначалната идея на строителя.

Къщата в Блу мун бийч събуди в него носталгично чувство, каквото предизвикваха старите къщи — носталгия, която пробиваше през цинизма, разочарованието и бремето на годините. За момент той видя къщата на Бабкок реставрирана, красива като клипер, с разцъфтяла градина, с въжена люлка, провесена от чепато дърво, с играещи в двора деца.

Майк си напомни, че трябва да гледа на къщата в действителното й състояние — порутена, занемарена, прогнила, заразена с лошата карма на своя своенравен обитател.

И все пак…

— Е? — попита тя.

— Идеален кандидат за реставрация — отговори той, а думите му съдържаха недвусмислена истина. — Макар че е в ужасно състояние в момента, конструкцията и изработката са великолепни.

Тя отново се изсмя с онази горчива нотка.

— Въображението ви няма граници, Малой.

— Набито око — отвърна той, раздразнен от сарказма й. — Няма да ви лъжа — мястото се нуждае от ремонт, но предполагам, че основите му са здрави. Самият покрив също може да е в добро състояние, под всичкия избуял върху него растителен свят.

— Повярвайте ми, не е в добро състояние. — Тя го поведе към остъклената южна стая с изглед към безкрайното море.

Без да се замисли, Майк грабна наръч цепеници.

— Не е необходимо да го правите — отбеляза тя.

— Безплатно е — отвърна той и последва вдовицата на Виктор. Черната вдовица от Блу мун бийч — нали така я наричаше местната преса?

Тя застана пред вратата на къщата и я отвори.

— Заповядайте в моя салон — покани тя с иронична нотка в гласа си.

— Каза Паякът на Мухата — довърши той вместо нея и влезе в къщата.

Тя отметна косата от лицето си.

— О, знаете този стих? — Изглеждаше изненадана. Хората винаги се изненадваха; очакваха, че работниците са неграмотни, невежи и не знаят дори такива безсмислени стихове.

— Думите сами се оформиха — каза той.

Тя изу гумените ботуши и ги остави до вратата.

— Значи имате деца.

Той кимна. Сега фактът, че има деца, го класифицира изцяло.

— Момче и момиче.

— Много хубаво.

Чертите на лицето й се отпуснаха малко. Това бе първата проява на благост, която виждаше в нея. Тя като че ли наистина смяташе, че е хубаво, че той има деца.

Майк се зачуди защо наоколо не тичаха малки Уинслоу. Спомни си, че Виктор харесваше децата. Когато бяха в гимназията, той бе инструктор по плуване към ИМКА в Нюпорт. Всяко лято даваше уроци по плаване с яхта във Фърст Бийч.

И по-добре, че няма деца, констатира Майк. Как щеше да расте едно дете със слуховете, че майка му е убила баща му?

Той остави цепениците върху купчината до вратата.

Тя не му благодари, а посочи към един край на тавана.

— Ето това имах предвид за покрива — поясни му.

Ивици плесен бяха зацапали тавана и стената.

— Поправимо — кимна той. — Ще трябва да погледна по-отблизо.

Тя скръсти ръце пред гърдите си.

— Не съм казвала…

— Нито пък аз — прекъсна я той. — Просто оглеждам.

— Навярно имате много време на разположение.

— Да, е, сега не е разгара на сезона.

Той влезе в съседната стая: висока тясна кухня с тук-там олющен остарял линолеум; стара изподраскана чамова маса и голяма чугунена мивка. Птица от цветно стъкло бе залепена с вакуумна поставка на прозореца. Колекция магнити с образи на анимационни герои, надраскани бележки и списъци красяха вратата на бръмчащия хладилник. В стаята се долавяше лек мирис на подправки и препарат за миене на съдове.

— Шкафчетата са оригинално изработени — коментира той. — Хубави са, но не съм виждал по-лошо боядисване.

Тя прокара ръка по вратата на един от шкафовете, плътно покрити с лъскаво зелено.

— Някоя от моите пралели, струва ми се.

Тя премигна, обърна ръката си и се загледа в дланта. Цяла редица пришки, някои от които спукани, покриваха основата на пръстите й.

— Трябва да носите ръкавици, когато цепите дърва — каза той.

— Ъ-хъ.

Без да се замисли, той я хвана за китката. Тя реагира веднага и се опита да се отскубне.

— Трябва да ги почистите — каза й, поведе я към мивката и пусна студената вода. Изпитваше странно чувство, държейки в ръка крехките кости на китката й, гладката й нежна кожа. По пръстите й личаха синкави мастилени петна.

Той пъхна ръката й под струята студена вода. Вероятно щипеше, но тя дори не трепна.

— Да видим и другата ръка — подкани я тихо.

Още пришки. Накара я да изплакне и тази, а докато тя се миеше, той приготви книжни салфетки, с които да ги изсуши. Пое ръката й в своята, с дланта нагоре.

— Случайно тук да се намира аптечка?

— Не се налага спешна медицинска намеса — отвърна тя.

— Ако не покриете тези спукани пришки, могат да се инфектират.

— Както и да е.

Тя затършува в шкафчето под мивката и извади престаряла скаутска аптечка. Той порови в нея и намери навита на руло марля и лейкопласт, както и бутилка риванол, толкова стара, че капачката й бе хванала ръжда.

— Да не сте се приближили до мен с това нещо. Като малка се травмирах от него.

Той го захвърли в кошчето за отпадъци под мивката.

— И без това със сигурност вече е токсично.

Той пое ръката й, уви я с марля и я закрепи с лейкопласт така, че да не е много стегната.

Докато се занимаваше с другата, тя вдигна първата и я заразглежда от всички страни.

— Сега вече знам, че сте баща. Много добра полева превръзка — каза и сви пръстите си в юмрук. — Приличам на професионален боксьор.

Тези думи прозвучаха малко абсурдно от човек с нейните размери и той се усмихна леко.

— Следващия път, когато цепите дърва, носете ръкавици.

— Добър план.

— И от колко време живеете тук?

Тя се облегна на плота.

— По-малко от година. Но къщата винаги е била притежание на рода ни. Само дето напоследък никой нищо не е правил за нея.

Тя се отдръпна от плота и го поведе към следващата стая, голяма всекидневна с изтърбушен диван с лице към печката на дърва, поставена в средата на каменна камина. Панорамен прозорец с арка, уплътнен в долната си част с възглавнички, разкриваше зашеметяваща гледка. По лавиците около камината бяха наредени множество книги — никога не бе виждал толкова много на едно място освен в градската библиотека. Още книги се мъдреха в нишата до салона.

— Подовете скърцат — каза тя, демонстрирайки с обутите си в чорапи крака, след което отвори някаква врата и влезе. — Мазето тече. Всички прозорци хлопат, парапетът също. Бог знае в какво състояние е таванът. Там захвърлих множество кутии при преместването и оттогава не съм припарвала на тавана.

Тя тръгна нагоре и залюля парапета като клатещ се зъб. На втория етаж имаше улей за пускане на прането, дълъг коридор по дължината на къщата, баня и три спални, две от които бяха абсолютно празни, ако не се смятат провисналите отвсякъде паяжини. В третата имаше редица прозорци с изглед към морето, старо легло с табли от тъмен, надраскан орех, а на таблите бяха изобразени традиционните снопове ориз. Леглото не беше оправено, а и тя ни най-малко не се притесни. В средата на разбърканите завивки лежеше куцо плюшено мече от онези, ярките, обикновено печелени по карнавалите. По нощното шкафче бяха разпръснати в безпорядък романи с меки корици, шишенце с хапчета, тефтер и химикал. Във въздуха се носеше лек аромат на цветя — аромат на жена. Искаше му се да не го беше усетил.

Атмосферата тук приличаше на тази във временните евтини хотелски стаи. Но отново, както и по-рано в двора, той погледна през лющещите се тапети и обелената дървесина и видя една преобразена стая с легло, разположено с изглед към изгрева над морето, а по стените играеха отблясъци с цветовете на дъгата, хвърляни от призмите на прозорците.

— Ето това е — каза тя, промуши се край него и излезе от стаята.

Тя ухаеше на шампоан, морски въздух и още нещо — на самота, може би. В коридора му посочи две врати.

— Нишата за бельо и стълбите към тавана.

Той влезе да поогледа, като внимателно минаваше покрай пръснат навсякъде багаж и картонени кутии, разхвърляни без ред, някои от които носеха етикети с драсканици като на магьосник.

— Просто преместете кутиите, ако ви пречат — извика тя след него. — Покривът тече ли?

— Не мисля.

Прозорците на капандурата бяха толкова мръсни, че през тях едва се процеждаше светлина. Рамките им бяха прогнили. Той се протегна, щракна висящия на връвчица ключ и светна голата лампа. Гредите и подпорите на покрива, ръчно изработени преди век, притежаваха здравината на корабни греди. Почиствайки от пътя си паяжините, той загаси крушката и слезе долу.

Тя стоеше в приличния на пещера салон, в който нямаше почти никакви мебели, с гръб към печката, несъзнателно протегнала превързаните си ръце към топлината.

— Е? — попита тя.

— Какво смятате да правите с къщата?

— Казах ви, че възнамерявам да я продам. Което очевидно означава, че трябва да се стегне. В това й състояние никога няма да намеря купувач.

Ако имаше парите, Майк би я купил такава още на момента. Мястото толкова му допадна — стара викторианска лятна къща на плажа. Но повечето хора нямаха желание да похарчат готови пари за къща, по която има безкрайни ремонти за подобрение. А Майк нямаше парите — готови или каквито и да било други.

— И каква ви е цената? — попита тя.

Тази жена не се церемонеше, трябваше да й го признае.

— Зависи какво искате.

Тя отново се изсмя нерадостно.

— Какъв избор имам?

— Пълна историческа реставрация или само излъскване?

— Което ще ми помогне да я продам. — Тя прозвуча отегчено и леко раздразнено, но не от него.

— Значи план А — пълна историческа реставрация съгласно директивите на Националния регистър за исторически жилища.

— Какво значение има това? — попита тя.

— Пари в банката. Ще получите куп пари за реставрирана къща със сертификат за класа и ще я продадете много бързо. Това е рядко място — местоположението и самата къща. Ако нацапате малко боя, пооправите кабелите и водопровода, окастрите живия плет, освежите покрива и пода, ще мине огледа, но ще пропуснете шанса да получите сертификат от Националния регистър.

— А това какво значение има? — повтори тя с остри саркастични нотки в гласа си.

— Така ще чакате много по-дълго за подходящия купувач и ще получите много по-малко.

— Свикнала съм да получавам по-малко от очакванията си — измърмори тя.

— Значи ще го преодолеете, ако се наложи да съборим някоя стена.

— Добре тогава, така да бъде — каза тя.

Тя се вгледа в него и може би заради играта на светлината, но той усети странното чувство на съпричастност. Под язвителната външност се криеше нежност. Той видя жената, която спаси мишката зад купа дърва, която събираше магнити за хладилник и четеше книги преди да заспи. Това не бе скандалната фигура по местните новини, слаба и мрачна зад тъмните си очила, докато адвокатът й я водеше към колата. На живо тя бе напълно различна. Имаше големи очи, кафеникави, със златни петънца, излъчващи нежност в пълна противоположност на сприхавото й отношение.

От време на време бе попадал на тяхна снимка с Виктор в „Роуд Айлънд мантли“. Семейство Уинслоу бяха кралското семейство в щата и всичко край тях бе достойно за новините, дори и начинът, по който си сресваха косите. Светската хроника винаги я показваше усмихната към Виктор, може би се смееше. Тъжно чувство прониза Майк като я видя сега такава.

— Какво можете да направите за мен, господин Малой? — попита тя тихо, без следа от сарказъм.

В този въпрос се долавяха хиляди значения.

Той се поколеба, опитвайки се да отгатне какво очаква тя от тази работа — освен бизнес договор. Навярно искаше да намери смисъл в безсмисленото, макар и да знаеше, че ще е напразно. Сега той виждаше отблизо Черната вдовица от Блу мун бийч.

Първото му впечатление за нея беше ужасно, но кратката им среща убеди Майк в две неща. Първо, жената пазеше нещо дълбоко в себе си. И второ, независимо от репутацията й, тя бе най-добрата му перспектива в един слаб сезон.

Ако започнеше работа по къщата й — семейство Уинслоу, родителите на Виктор, които някога се отнасяха към него като към втори син — вероятно щяха да го сметнат за предател. Или пък нямаше. Бизнесът си е бизнес и може би щяха да са доволни, че нямаше повече да виждат снаха си. Ремонтирането на къщата й щеше да ускори процеса.

— Ще подготвя няколко оферти — каза той. — Една за пълна реставрация и една за козметични промени.

— И двете ми звучат скъпо.

— Всичко, което похарчите, ще ви се приспадне от приходите, така че за данъчните ще впишете по-малка сума.

— Добре. — Тя попипа превръзката на ръката си и го стрелна с очите си с цвят на шоколад. — Направете го. Бих искала да видя офертата ви.

— Ще бъде готова след няколко дни — обеща той.

— Хубаво.

Тя се приближи към бюро с лаптоп върху него, принтер и топове хартия. Майк вдигна една снимка в рамка, на която тя като малко момиченце със загорели от слънцето боси крака седеше на люлка на някаква веранда, а до нея бяха застанали мъж и жена. По огретите от слънцето дюни отзад Майк се досети, че снимката е правена в Блу мун бийч.

— Това вашите ли са? — попита той.

— Да. — Не се впусна в подробности.

Изглеждаха обикновени, неизпъкващи с нищо и мили. Никога не знаеш какво ще излезе от децата ти, помисли си той.

— За офертата може да ми звъните по всяко време — каза тя. — Аз обикновено съм… вкъщи.

Тя бе близо до него и Майк усети още един полъх от онзи аромат на жена, отчасти парфюм, отчасти химия. Невидима искра проблесна между тях, а Майк се опита да прогони усещането. Не и тя, каза си той. Не и тя!

В това отношение той имаше достатъчно случаи, когато отегчени млади съпруги, оставени сами от богатите си мъже от Нюпорт, му се натискаха в летните вили. Но интересът винаги е бил еднопосочен, тъй като той винаги се придържаше само към работата си. Въпреки това той неволно си представи разхвърляното легло на горния етаж, а и много добре знаеше, че Сандра Уинслоу живее тук съвсем сама, по-скоро самотна, отколкото отегчена. И независимо от миналото й, сега тя не бе ничия съпруга.

3.

Дневник

Пети януари, събота

Десет неща, които да свърша, преди да продам къщата:

49. Да занеса стария куфар на прадядо Бабкок в къщата на мама и татко.

50. Да се сетя за мястото в двора, където през 1972 година зарових колекцията си от монети.

51. Да проверя препоръките на Малой.

Малой. Майкъл Патрик Малой, както пишеше на визитката му. Като погледна въздългия си списък, Сандра осъзна, че името му се появява поне десетина пъти, а даже не беше го наела. Необяснимо за самата нея той непрекъснато се появяваше в съзнанието й, изникваше в мислите й.

Определено между тях нямаше нищо лично и въпреки това той силно й напомняше колко много й липсва простият контакт с хората. Той беше общ работник, а тя имаше нужда от ремонт по къщата, край на историята. В това нямаше нищо необичайно. И преди беше наемала работници, но никога не си фантазираше за водопроводчика или мъжа, който идваше да коси.

Но имаше нещо по-различно в начина, по който се появи Малой — пристигна точно в мига, когато бе обезумяла. Рицар в ръждясал пикап, запасал рулетка в калъфче на кръста си. Не й се искаше и да си помисли какво би сторила, ако точно в този миг не се бе появил той, но нямаше да е пресилено да си каже, че я беше спасил да не извърши нещо отчаяно и глупаво.

Не че за него имаше някакво значение. Той се държа изключително делово, огледа стая след стая, като си водеше записки. Само дето не приличаше на бизнесмените, които Сандра познаваше — с шапка на „Бостън ред сокс“, работни ботуши и избелели дънки. Косата му бе твърде дълга, отношението му твърде…

Внезапно почукване я накара да подскочи от мястото си, при което изтърва химикала и бележника на пода.

Погледна към вратата. Посред бял ден е, опита се да се успокои тя, а не полунощ. И все пак Сандра посегна към ръжена до печката. Закрачи към входната врата с желанието да можеше да погледне през страничното прозорче, но преди известно време някой го бе счупил с камък и сега то беше заковано.

Стисна в ръка месинговата дръжка на ръжена и задиша учестено, при което леко й се зави свят. Заплахите и безпокойствата, които бе преживяла след смъртта на Виктор, я научиха да се отнася сериозно и да се страхува от всеки шум и пукот през нощта. Или през деня.

Всичко трябва да приключи вече, искаше да изкрещи тя. Беше нещастен случай, по дяволите! Но адвокатът й я предупреди, че постановлението няма да сложи край на проблемите й. С течение на времето Сандра се научи да вярва на преценките му.

Отново се почука. По-силно и по-настоятелно. Сандра пое дълбоко въздух и открехна леко. Верижката на вратата се изпъна над тясната пролука. Когато видя кой е, краката й се стоплиха и размекнаха от облекчение. Тя забучи ръжена в поставката за чадъри, затвори вратата, махна верижката и отново отвори.

Зимният вятър замята остриета от пронизващ студ в проветривата стара къща. Отдъхнала си с облекчение, Сандра отстъпи настрана да пропусне госта си и бързо затвори вратата.

Не очакваше майка й да дойде чак от Провидънс, но някак си не се изненада като я видя.

— Влизай, мамо — каза тя. — Ела до печката, където е топло.

— Здравей, сладката ми. Донесох ти мохерен пуловер. — Тя й подаде плътна найлонова чанта.

Сандра я прегърна силно.

— Още един шедьовър на Дори Бабкок. Ще ме разглезиш.

— Не, просто плета със скоростта на вятъра. — Мохерните пуловери бяха специалитета й. Залови се с плетене при един от безкрайните й опити да откаже цигарите, но в крайна сметка се превърна в една от онези редки личности, които успяваха едновременно да плетат и да пушат. — Къде беше вчера? Наистина ми се иска да си купиш телефонен секретар. Според мен ти си единственият човек на тази планета без такъв.

Всъщност Сандра имаше секретар. Но скоро след катастрофата го прибра — веднага след като я заляха с анонимни обаждания.

— Съжалявам, мамо. Сигурно си звъняла, докато работех отвън. Цепех дърва. — Тя протегна превързаните си ръце.

— За бога! — Дори се усмихна за миг преди да смъкне шапката си, след което се наведе да откопчае същите онези пластмасови ботуши с формата на обувки, които носеше през последните тридесет и няколко години. Косата й, както винаги, бе прилежно прибрана в грижливо оформени лакирани къдри и благодарение на мис Клерол външният й вид си оставаше същия вече десетилетия и само по-дълбоко врязалите се линии по лицето й издаваха възрастта й. — И така — поде майка й, окачвайки палтото на закачалката в коридора. — Нещата вече са по-добре, нали?

— Много — отговори тя. С изключение на факта, че пощенската й кутия бе взривена и че къщата й се разпадаше, всичко бе направо цветущо. Но тя си забрани да се оплаква на майка си. През цялото това изпитание Сандра се постара да предпази родителите си от най-лошото — непрекъснатото безмилостно преследване, телефонните обаждания, шушукането и съмненията.

Господ й беше свидетел, Дори и Лу Бабкок си бяха имали достатъчно проблеми с нея, когато беше малка.

На края на бюрото бе поставена в рамка снимка на тях тримата. Сандра беше на около единадесет години. Майка й се бе привела към баща й, прегърнала ръката му, а той гледаше усмихнат към нея. Сандра държеше баща си за ръка, а на устните й играеше подобие на усмивка. Като дете Сандра не се усмихваше често.

— Ще направя чай — предложи Сандра. Тя държеше на порядките си. Когато й идваха гости, независимо дали това бе майка й или официален представител на някоя партия, тя поднасяше чай, ако беше студено, и лимонада, ако беше топло. Сандра премери пълна лъжица изсушени листа и ги постави в нащърбена тенджера, при което се замисли колко странно й се струва да върши нещо толкова нормално като правенето на чай, когато нищо вече не беше нормално. Но животът беше такъв: нищо не спираше и не увисваше във въздуха, на върха на виенското колело, за да те изчака да уредиш проблемите си. Всичко продължаваше да се върти. Всичко продължаваше хода си.

— Как са пътищата? — провикна се тя откъм кухнята.

— Заледени. Но движението не беше натоварено.

— Мамо, знаеш, че винаги се радвам да те видя. Но нямаше нужда да идваш — каза тя и внесе чайника в хола. Сандра си я представи как кара своя гранд маркиз от Провидънс по хлъзгавите пътища. — Обичам да ми идваш на гости, но не мога да очаквам да се втурваш тук всеки път, когато местните новини забиват поредния гвоздей в ковчега ми. След смъртта на Виктор се опитвам да се справям сама.

— Разбира се, че е така, скъпа.

— Най-малкото можеше да помолиш татко да те докара.

Тя вдигна големия меден чайник от котлона и наля вряла вода в тенджерата, затвори капака и остави чаят да се запари.

— И сама се справям с шофирането. Справям се чудесно.

Сандра извади захарницата и напълни глинената каничка със сметана. Постави всичко на поднос и го внесе в хола.

— Чудесно е — каза майка й и потупа дивана до себе си, отправяйки към Сандра топла усмивка.

Сандра потъна до майка си и положи глава на рамото на Дори, вдишвайки лекия, успокояващ аромат на лосион Кери, Аква Нет и цигари.

— Извинявай за конското, мамо. Наистина ти благодаря, че дойде.

Дори я потупа по коляното, след което се наведе да сипе чай в чашите им, използвайки цедката.

— Как я караш? — попита тя и се догади за отговора на собствения си въпрос. — Много си отслабнала.

— Добре съм, мамо.

С ритуална точност Сандра отмери и сипа захар и мляко в чашата си. Сирената за мъгла на фара нададе провлечен и печален тътен, от който прозорците се разтресоха.

Сандра потрепери от звука. Обърна се странично на дивана, подви крака под себе си, отпи глътка чай и каза:

— Предполагам, че си гледала новините.

Майка й продължи да гледа съсредоточено вратичката от ковано желязо на камината, а танцуващите в нея пламъци се отразяваха в очилата й.

— Какво мислиш за излъченото? — подпита я Сандра.

Дори извърна глава и погледна дъщеря си, примигвайки сякаш току-що се събуждаше от сън.

— Съжалявам? — извини се тя. — Какво каза?

Сандра се поколеба. Напоследък майка й изглеждаше малко разсеяна. Дали заради тази бъркотия с Виктор, или заради нещо друго? Вероятно слухът й се влошаваше, или пък се случваше нещо още по-страшно. При тази мисъл кръвта на Сандра се смрази, но не посмя да подхване въпроса пред майка си. Дори тутакси започваше да се отбранява, когато ставаше въпрос за медицински проблеми.

— Просто се чудех какво мислиш за новината — повтори Сандра. — Гледа новините сутринта, нали? С Къртни Проктър. Мога да се закълна, че през цялото време тя злорадстваше. Усещах го по гласа й. — Сандра прибра колене към брадичката си и ги покри с пуловера. — Как се чувстваш като майка на Черната вдовица от Блу мун бийч?

Дори доближи пръстите си едни в други и ги притисна силно. Навярно умираше за цигара.

— Тази жена е истински клоун. Цялото това новинарско предаване се основава на сензационни глупости.

— Точно затова получава и такъв висок рейтинг. Но полудявам от факта, че хората около нея й вярват.

Дори отпи замислено от чая и остави чашката.

— Когато се случи нещо толкова лошо, хората трябва да обвинят някого. В противен случай се налага да приемат, че бог може да бъде жесток. А трябва да ти е известно, че нито един от целия род Уинслоу не би допуснал такава мисъл.

В съзнанието на Сандра се появи образът на родителите на Виктор, представляващи покъртителна гледка, седнали с достойнство, докато слушаха медицинския следовател. Синът им бе официално и законно обявен за мъртъв, въпреки че не бе намерено тяло, което да оправдае заключението. Той бе починал в катастрофа — тъкмо тази част те не можеха да приемат. С хора като Виктор катастрофи не се случваха току-така.

— Ти винаги си разбирала семейство Уинслоу много по-добре от мен — отбеляза Сандра.

— Може и да е така. — Дори поглади Сандра по главата с добре познатото отпреди години движение. — Отпусни се, мила. Разследването приключи. Случилото се бе една ужасна катастрофа. Най-сетне можеш да тъгуваш за съпруга си.

Сандра облегна брадичка на присвитите си колене. Онова, от което се нуждаеше в този момент, не бе свободата да тъгува. Тя стисна здраво устни, за да не се изтърве за последния случай на вандализъм. Някой бе изписал със спрей буквите О. Дж.[1] на стената на гаража. Въпреки че не вещаеше физическа опасност, силната злоба в тази постъпка все още я разтърсваше из основи. Изпитваше повече яд, отколкото страх. Приложи енергията на този яд за да изтърка графита, при което смъкна и голяма част от боята. Ако под тъгуване се имаше предвид това, то тя тъгуваше все по-добре и по-добре.

Сандра си наля още чай и си наложи да се успокои. Винаги бе смятала, че не съществува толкова огромен проблем, който да не може да се разреши на чаша чай с майка й. Но ето че сега се появи такъв проблем, и той беше наистина огромен. Въпреки това, сгрята от тези кратки мигове на човешка близост и чаша чай, тя задиша по-леко.

— Хей, мамо, какво ще кажеш, ако реша да продам къщата?

Майка й повдигна вежди иззад очилата.

— Смяташ да напускаш?

— Налага се да погледна фактите в очите. Сега, след като Виктор го няма, ще трябва да събера разпръснатите парчета и да си изградя някакъв живот. Някъде другаде. Някъде далеч от тук.

Майка й я загледа съсредоточено. Дали поради играта на светлината или поради нещо друго, но Сандра забеляза в лицето й нещо повече от обичайната за майка й мъдрост и състрадание. То изразяваше едновременно и тъга. Сякаш се предаваше.

— Може и да си права, скъпа. Баба ти и дядо ти оставиха къщата на теб. Решението е твое.

— Къщата винаги е принадлежала на нашия род. Смяташ ли, че татко ще се разстрои?

— Единственото нещо, което може да го разстрои, е при игра на голф да изстреля топката с печеливш удар, когато всъщност се стреми към равенство. Да ти кажа честно, той от години не се е сещал за това място. — Тя се огледа наоколо. — Ще трябва да я постегнеш малко преди да я обявиш за продан. Наеми някого.

— Вече го направих. — Сандра почувства странно свиване в стомаха си, когато се сети за Малой. Подозираше, че на някакво ниво тя пускаше в живота си нещо повече от обикновен договор с общ работник. — Един… мъж се отби вчера и огледа наоколо. Ще ми представи оферта. Нямах куража да му кажа, че съм разорена.

— Това е временно. Застраховката „Живот“ на Виктор се пада на теб и вече е крайно време да я получиш. — Тя прокара ръка по овехтелия налакътник на стария диван.

— Адвокатът ми има грижа за това. — Сандра не добави, че след като приспадне хонорара му и изплати дълговете от последната кампания на Виктор, едва ли ще й останат достатъчно, за да покрие разходите по ремонта, но бе твърдо решена. Не можеше да остане тук, изолирана от света, независимо колко много обичаше дивите брегове на Блу мун бийч. Случилото се през онази нощ, репликите, които си размениха, промениха целия й живот. Но тя не можеше да позволи да я съсипят. Поради болезнено проточилия се процес на разследването Сандра бе длъжна да стои в града. Но след като делото най-сетне приключи, тя вече бе свободна да замине.

— Та значи искаш да напуснеш Рай. — Майка й се втренчи през прозореца, загледана в безкрайното зимно небе. — Тук винаги си се чувствала като у дома си. Това бе мястото, където… мислех, че си намерила онова, което търсиш.

— Така беше, но единствената ми връзка беше Виктор. Това ми се изясни напълно след катастрофата. Освен фризьорката ми, която между впрочем е от Тексас, тези хора бяха приятели на Виктор, негови избиратели. Винаги съм възприемала тази къща като убежище, но вече не е така.

— Значи ще се върнеш в Провидънс? — запита майка й.

В Провидънс, а не у дома. На Сандра й прозвуча странно. Тя поклати глава.

— Не е достатъчно далеч.

Не можеше да си представи как минава покрай кметството, а алабастровият му купол я стрелка с обвинителен поглед. Никога вече нямаше да може да се разхожда сред павираните улици на щатската столица без да се сеща за миналото… за лъжите, в които живееха.

— Да ти кажа честно, още не съм мислила за това — продължи Сандра. — А както знаеш, никога не съм живяла самостоятелно. Омъжих се за Виктор веднага след колежа. Трябва да открия коя съм, когато съм сама.

— Повярвай ми, никога не е късно да се научиш да живееш без мъж.

Думите на Дори прозвучаха тежко и объркаха Сандра. Тя изчака, но майка й не продължи.

— Всичко ще е наред, Сандра. Знам, че ще е така. Важните неща все още са непокътнати — здравето ти, младостта, писателската ти кариера.

Сандра се разчувства за миг.

— Вие с татко винаги сте вярвали в мен, дори когато бях безнадежден случай.

— Никога не си била безнадежден случай.

— О, мамо, бях. Знаеш, че бях.

— Сандра, всичко беше толкова отдавна. Нали вече не мислиш за това?

Всеки път, когато понеча да кажа нещо, помисли си тя. Но не искаше да го признае пред майка си. Бог й бе свидетел, че Дори се бе борила с проблема също толкова усърдно, колкото и Сандра. Дори чувстваше майчинска болка, отчаяние и безпомощност. В продължение на години тя се събуждаше нощем и слушаше как дъщеря й плаче, затворена в стаята си.

Лу и Дори Бабкок бяха отгледали дъщеря, която заеква — не просто случайно приплъзване на езика, а задушаваща и унищожителна болка, която обвиваше Сандра с було от тишина.

Тя с признателност си спомни всички онези години на търпение и повторение, с които майка й с часове седеше до леглото й и й показваше картончета с думи, а баща й стоеше буден до късно през нощта и й помагаше при упражненията с диафрагмата и дишането. Едва в гимназията Сандра се престраши да изговаря повече от няколко изречения на хора извън семейството й, но и тогава го правеше само при необходимост.

Винаги е подозирала, че тя е единственото момиче, завършило гимназия Св. Клауд без да се сприятели с никого. Тя беше невидима, безлична и неопределена като сив илик. Най-странното бе, че Сандра не роптаеше много против изолацията си. Тя харесваше да чете книги, а не момчета и коли. Приключенията във въображението й бяха безкрайно по-ярки и вълнуващи от безразборните срещи с момчета и любовни прелюдии.

Или поне така си повтаряше, упорито и непрекъснато, докато го повярва.

— Сега всичко е наред — увери тя майка си — и ще бъде наред. — Сандра се приведе и я прегърна, благодарна за познатата мекота на рамото й.

Дори я потупа по коляното. Ръката й бе с тънка, почти прозрачна кожа, с пръснати тук-таме петънца, от които за момент й се стори непозната. Сандра не искаше да приеме, че майка й остарява. Когато затвореше очи, тя все още чувстваше тази същата ръка, нежно отмятаща косата от лицето й, или държаща цяла шепа слънчогледови семки, с които да нахрани птичките, или сръчно отмятаща ред след ред от плетката.

— Може би не е зле всички да се преместим във Флорида — заяви тя, надвивайки пронизителния вой на вятъра. — Тези зими в Ню Инглънд са прекалено сурови.

Дори се наведе и взе портмонето си.

— Всъщност, скъпа, аз имам други планове. — Дори подаде на Сандра цветен плик.

— Какво е това? — Тя извади един издаден билет. — Круиз до Ню Йорк?

Лицето на майка й засия така, както Сандра отдавна не го беше виждала.

— Три месеца в Карибско море и Южна Америка на борда на Артемисия.

— Звучи божествено. — Сандра прегледа маршрута: Насау, Коко Кей, залива Монтего и дузина други — всяко приключение бе описано в богата, претрупана проза. Сандра разгъна лъскава брошура, описваща бели като памук плажове, палмови дървета, поклащащи се лениво от тропическия бриз, слънчева светлина… бягство. Погледна датата на отпътуване. — Летиш за Форт Лодърдейл утре през нощта?

Дори кимна.

— Не исках да тръгна преди… ами, нали знаеш.

— Преди да разбереш дали ще ме подведат под отговорност за убийство или не.

— Бях абсолютно сигурна за разследването. Каква майка щях да съм, ако си мислех, че ще открият правдоподобна причина. Но исках да съм тук заради теб. Всъщност, трябва да дойдеш с мен. Какво ще кажеш?

В Сандра за миг проблесна интерес, но тя бързо го потуши.

— Знаеш, че трябва да остана тук, мамо. Заради къщата. — Тя се усмихна пресилено и й върна брошурата. — Какво приключение…

— Вече съм си приготвила паспорта, банските и таблетките си Зибан.

— Таблетки Зибан!

— Предписани за отказване от цигари. Ще предприема този круиз за да се преоткрия — каза майка й и прибра билета в портмонето си. — Да откажа цигарите. Това ще е нещо ново.

— Дванадесет седмици. Прекалено дълго време. И много пари — отбеляза Сандра.

Обикновено пестеливата й майка сви безразлично рамене.

— Инвестирам в себе си. Ще вземам уроци по испански, ще се науча да играя двадесет и едно на карти, да танцувам макарена, ще си направя нова прическа, ще използвам нов грим… всичко ще е ново. — Дори вдигна чашата си с чай. — За приключението — каза тя и чукна чашата си в тази на Сандра.

— За приключението.

Дори се изправи.

— Искаш ли да се поразходим?

Сандра погледна разбиращо издутото портмоне на майка си.

— Предполагам, че все още не си започнала таблетките.

— Точно така.

Майка й излезе навън да запали, а Сандра грабна палтото от закачалката в антрето, нахлузи шапката и ръкавиците си и припряно излезе. Дори се насочи на север по пустия сив плаж и закрачи по неравната ивица от изхвърлените от Северния Атлантически океан водорасли и боклуци, които образуваха плътна и неподредена верига на брега. През лятото туристите идваха рано-рано да търсят здрави черупки и късчета матови стъкълца, подхвърлени от вълните. През зимата тези съкровища стояха непокътнати от търсачите и морето си ги прибираше обратно.

Тъмни пясъчни ивици бяха застинали като неподвижни вълни на брега. Влажната повърхност поддаваше и забавяше крачката на Сандра. Дори се бе втренчила право напред към големия скалист нос, увенчан на края си с фар. Леденият вятър насълзяваше очите й, издухваше сълзите към слепоочията й и те изсъхваха там, оставяйки бледа бяла следа от сол.

— Зимата няма да ми липсва — проговори Дори и се загъна в палтото си.

— Ти ще ми липсваш — каза Сандра, но бързо добави: — Ще бъде фантастично. Двамата с татко сигурно много се вълнувате.

— Баща ти няма да дойде.

Сандра се намръщи, уверена, че воят на вятъра й бе попречил да чуе правилно.

— Да не би да каза, че татко няма да…

Майка й кимна.

Сандра едва не се препъна в туфа водорасли.

— Не мога да повярвам, че предприемаш този круиз съвсем сама.

Дори се засмя странно.

— И аз не мога да го повярвам.

— Татко не иска ли да дойде с теб?

Майка й се поколеба.

— След тридесет и пет години, прекарани в командировки, това предложение не го заинтересова. Да го накараш да отиде някъде е равнозначно на това да отлепиш някой охлюв от скала.

— Ти никога преди не си оставяла татко сам.

— Но той ме е оставял.

— Това е различно. Той го е правил служебно. Поговори с него, мамо. Убеди го да дойде с теб на това плаване. Двамата ще си прекарате прекрасно.

— Той няма да дойде. — Дори звучеше твърдо, равнодушно.

— Как може да си сигурна, че няма да иска? Никога не е бил запален по пътуването, но с удоволствие би…

— Сандра, трябва да ти кажа нещо. — Дори спря и седна на един избелял, довлечен от морето пън. Черен кръг от отдавна загасен лагерен огън беше белязал пясъка пред пъна, а стари бирени бутилки лежаха пръснати по солената трева. — Седни — тя потупа мястото до себе си. — Опитвах се да ти го кажа по някакъв начин, но не ми се удаде особено.

Сандра почувства студено и силно стягане в гърдите и гърлото си. Усети нещо различно в майка си — едва доловимо, но очите й като че ли светеха по-ярко; ръцете й се движеха по-нервно, свиваха се и се отпускаха. Това бе така нетипично за практичната й и винаги планираща нещата майка — да си купи билет за продължителен круиз, една ваканция-мечта, или пък да реши нещо на момента. Това правеха хора, които са спечелили от лотарията… или са научили, че им остават още шест месеца живот.

— Мамо? — Гласът на Сандра се разтрепери и тя седна до нея. — Да не си болна?

Дори поклати глава нетърпеливо. Захвърли фаса си в пясъка и го зарови с пета.

— Не ставай глупава. Напълно здрава съм. Ако напоследък изглеждам малко излиняла, вероятно се дължи на нещата, които се случват.

Последната година бе тежка за родителите й, помисли си Сандра виновно.

— В такъв случай круизът е идеалният начин за бягство. Но навярно и татко като тебе има нужда да се поразсее. — Тя се опита да прозвучи живо и ентусиазирано. — Искаш ли да поговоря с него?

Дори постави ръце на пъна, отпусна се назад и се загледа в морето.

— Ще пътувам сама, скъпа. Разбираш ли, напуснах баща ти. Последните няколко седмици живея при леля ти Уанда в Унсокит.

В главата на Сандра нещо започна да бучи приглушено от шокиращата новина.

— Не разбирам.

— Ще се развеждаме.

Сандра разтърси глава, сякаш да изтръска влязла в ушите й вода. Развод. Тази дума звучеше странно, чуждо, с непознато значение, като името на екзотична храна, която никога не би посмяла да опита. Беше толкова чудновата. Не можеше да я проумее. В рода й никой не се бе развеждал, нито пък в рода на Виктор. Но най-важното, не можеше да се случи с родителите й, които бяха женени от тридесет и шест години.

Тя се изправи развълнувано на крака.

— Мамо, но…

— Това решение зрееше от много време насам. — Майка й продължи с безстрастен глас. — Няма да се преструвам, че беше лесно, но е единственото решение, което виждам. С баща ти искаме да знаеш, че и двамата те обичаме…

— О, хайде, мамо! — Сандра приклекна, взе един камък и го запрати с все сила, без да погледне къде пада — не я интересуваше. — Звучи ми толкова… репетирано. Такива неща се говорят на седемгодишни деца. Семействата, които се разделят, обичат да се преструват, че това не се отразява на децата им. Но знаеш ли какво? Дори и седемгодишните знаят истината. И все пак боли. Винаги боли.

— Животът причинява болка — кимна Дори. — Досега никой не е намерил лек срещу него. Всички трябва да се справяме по свой си начин.

— Като тебе? Да изоставиш татко?

— Това, че си тръгвам, не означава, че тъкмо аз го изоставям. — Дори се изправи и отново закрачи.

Сандра тръгна до майка си, а сърцето й бясно тупаше в гърдите.

— Поне ми кажи какво се обърка. И защо си убедена, че не може да се поправи.

Дори пъхна ръце в джобовете на престарялото си палто. Дрехата от камилска вълна се появяваше редовно със смяната на сезоните, разопаковаше се в началото на декември от найлоновото покривало с нафталин, а всеки март се прибираше отново в мазето. Майката на Сандра не сменяше дори палтото си, а ето че сега искаше да промени целия си живот.

— Сандра — поде тя, — един тридесет и шест годишен брак не се разтрогва само защото нещо се е объркало. Просто е имало прекалено много години, през които нищо не е било наред. Разликата между тогава и сега е, че най-накрая се реших да предприема нещо. — Дори избегна една разпенена вълна, която се разля към тях. — Знаеш ли, с баща ти винаги сме си мечтали за времето, когато той ще се пенсионира. Проблемът бе в това, че никога не сме сравнявали представите си. Аз предполагах, че ще вършим множество неща заедно — ще учим чужди езици, ще обикаляме по света, ще вземаме уроци по танци, ще се запишем на курс по керамика, ще опитваме нови начинания. За мен това бе толкова очевидно, че предполагах, че и баща ти е настроен на същата вълна.

— А каква бе представата на татко?

Дори издиша шумно и с отвращение.

— Всеки ден да играе голф или да ходи на риба с приятелчетата си, докато аз продължавам да върша цялата домакинска работа, да купувам всичко, да готвя и да се занимавам със сметките. Същото, което винаги съм правила. Така че той се пенсионира, а аз си продължавам същия живот.

— Двамата трябва да намерите разрешение. — Сандра не можеше да повярва колко страшно й звучеше всичко това. Беше удар под кръста, още една загуба, още една смърт. Нещо жизнено необходимо си бе заминало от живота й и тя никога нямаше да може да си го върне. — Накарай го да ти помага повече в домакинската работа.

— Опитвах. Той е безнадежден.

— Тогава се научи да играеш голф, така че да можеш да ходиш с него.

— И това опитах. Аз съм безнадеждна.

— Това не е някаква сложна наука, мамо. Хората, които се обичат, трябва…

— Може би е точно това — прекъсна я Дори и сложи качулката си. — Може би някъде по средата на всичките тези години сме загубили любовта си.

Думите на майка й предизвикаха у Сандра дълбока и болезнена тъга. Любовта не може да е такава, мислеше си тя. Не можеше просто така да се загуби. Тогава се сети за Виктор и убеждението й се разклати. Може би бракът на родителите й също беше преследван от тайни. Кой можеше със сигурност да знае интимните връзки на другите?

Сандра се загледа в неспокойното море, бляскаво сиво под заоблаченото небе. Целият свят се изплъзваше изпод краката й, а тя нямаше и представа как да го подреди отново. Започваше да се съмнява в собствената си преценка за нещата. Основите на семейството й се разпадаха. Нещата, в които вярваше, се оказваха лъжи.

— Не можеш да позволиш това да се случи, мамо — каза тя и извиси глас над воя на вятъра. — С татко трябва да опитате по-упорито, вървете на консултант, разрешете този…

— Не сме герои от твоите книги, скъпа — прекъсна я нежно Дори и прегърна Сандра през кръста. — Толкова съжалявам. Но това е моят живот, или по-скоро онова, което остана от него. Трябва да предприема тази крачка. Всичко това наистина се случва и нищо, което казваш или правиш, няма да го спре.

Сандра видя части от живота си като парченца цветно стъкло през калейдоскоп — разхвърляни и разпръснати, непрекъснато сменящи се.

— Откога го обмисляте? — попита тя.

— Отдавна, но не искахме да ти казваме преди това с Виктор да е приключило. А сега всички трябва да поемем по пътя си.

Вятърът вдигаше пясъка по брега и го оформяше в причудливи фигури, след което го забиваше в тревистите дюни. Друга буря бързо се задаваше. Сандра я усещаше с всеки дъх, чувстваше тежестта й.

Дори се запъти обратно към къщата.

— Тук е много студено, а имам да свърша някои неща. — Тя постави облечената си в ръкавица ръка на рамото на Сандра. — Трябва да хващам самолета.

Сандра се обърна към къщата, разпадащата се къща, която нямаше търпение да продаде, и закрачи безмълвно до майка си. Над дюните грамадната викторианска постройка бе прегърбена като огромна птица на брега. Обрасналият с морски рози и люляци сводест прозорец едва се виждаше, а сивата, оронена с времето облицовка на сградата подхождаше на сивите гръмотевици, спускащи се от север в своята поредна зимна атака срещу брега.

Къщата бе издържала повече от сто години. Сега се люшкаше на ръба на срутването. Майк Малой — съвсем обикновен мъж, който караше пикап и оправяше разни неща — твърдеше, че може да я реконструира и внезапно това обещание означаваше всичко за нея.

[1] О. Дж. Симпсън — американски ръгбист, съден за убийството на жена си, но признат за невинен. — Б.пр. ↑

4.

Бурята се развилня точно когато Майк бе на петдесет фута над земята, прилепен към тясната пътечка на фара на нос Джудит. Зимната хала пухтеше като локомотив и насочваше цялата си мощ към старата кафява каменна кула. Вятърът и пронизваща лапавица шибаха раменете и гърба му, докато Майк се бореше с лист шперплат. Той улавяше вятъра както хвърчило вихъра и го запращаше към края на пътечката.

Арчи Гловър се бе обадил от станцията на крайбрежните спасители със съобщението, че един от прозорците е избит, излагайки на опасност античния френски фенер с размер колкото една стая. Нуждаеше се от помощ и то веднага.

Майк притисна крак към железния парапет за да не се прекатури. Арчи викаше нещо от вътрешността на фара, но Майк не можеше да го чуе. Съжали, че не му остана време да вземе укрепителните си въжета и продължи да се бори с шперплата, нагласяйки го на мястото на счупения прозорец, а под ботушите му скърцаха парченца стъкло.

С вкочанени и хлъзгащи се ръце той успя да завие няколко здрави, железни скоби и се надяваше, че временният ремонт ще издържи до изясняване на времето.

Арчи отвори вратата и Майк се шмугна вътре в относителната тишина на маяка. Избърса с пропития си от влага ръкав напуканото си от студа лице.

— Когато казах, че предлагам ремонтни услуги, нямах точно това предвид.

— По едно време помислих, че ще те загубим — Арчи посочи с глава към спираловидната стълба. — Има кафе.

— Не, благодаря — отказа Майк с тракащи зъби. — По-добре е да си тръгвам.

Арчи му подаде чек.

— Пази го на сухо.

Майк излезе от маяка и подкара по отрупания с разни отломки път към пристанището за яхти. Бурята се отправи на юг, оставяйки зад себе си неспокойно, разбунено море. Една-единствена крушка светеше в офиса на пазача на пристанището, а други светлинки проблясваха в някои от по-големите риболовни съдове, но всички докове бяха пусти.

Майк все още не възприемаше лодката като свой дом, но откакто се бе върнал в Рай живееше на борда на „Лош шанс“, закотвена редом до риболовната флота в миниатюрното пристанище.

Майк получи широката и добре обзаведена яхта когато баща му се пенсионира и се премести във Флорида. Преди години Майк и Анджела прекарваха почти всяко лято на борда, от време на време плаваха към Блок Айлънд, закотвяха я в усамотени заливчета, приготвяха си супа и сухари за вечеря и се любеха на фона на приглушения ритъм на вълните. Анджела не бе стъпвала на яхтата от много, много отдавна.

Когато се качи на борда и влезе в главния салон, Зеке го поздрави с подскок. Майк спря да почеше кучето зад ушите, след което се запъти да си вземе един бърз, парещ душ в банята, която бе толкова малка, че едва можеше да стои изправен и да се обръща.

Когато Майк излезе от кабинката със сухи дрехи, Зеке размята опашка, нетърпелив за обичайната си вечерна разходка из кейовете на Рай.

— Добре, добре — промърмори Майк и придърпа якето си.

Погледът му попадна върху страниците, изписани с бележки и скици, пръснати по масата за карти, която сега освен морските карти на баща му подслоняваше един компютър и принтер. На върха на тази купчина се мъдреше едно от безбройните писма от Лорета Шот, адвокатката му по бракоразводното дело. Съдията от семейния съд гледаше подозрително на мъж, живеещ на яхта.

Някои хора вярваха, че той изживява мечтата — беше ремонтирал дългата четиридесет и два фута лодка и я бе превърнал в китно жилище с офис, уютна всекидневна, две каюти и две бани. Но без децата това бе кораб-призрак, носен по течението на забравени мечти — сега единствената му мечта бе да запази връзката с децата си.

Назначеният по случая за родителските права оценител не си падаше по идеята за изживяване на мечтата. Макар и хлапетата да обожаваха яхтата, назначеният от съда оценител даде на „Лош шанс“ само временно одобрение. До началото на новата учебна година Майк трябваше да си намери постоянно жилище. Според Лорета щеше да получи по-добра оценка, ако се настанеше в нормална къща.

Отчаян, предната нощ Майк не заспа до късно през нощта, опитвайки се да събере мислите си за мястото на Бабкок. По-рано днес бе поправил пощенската й кутия. Отне му само около пет минути и дори не натисна клаксона, за да привлече вниманието й. Предполагаше, че ще се досети кой я е поправил.

Една част от него искаше да каже на тази Уинслоу, че не се интересува от къщата й, но друга част искаше да приеме предизвикателството на това единствено по рода си реставриране. Което бе най-добрия му шанс за дългосрочна работа. Той заразглежда морската карта встрани от компютъра, като очите му пробягваха по паякообразните линии, маркиращи брега.

Майк проследи с пръст разстоянието от пристанището на Рай до Блу мун бийч. Шест морски мили. Север — североизток. Дали този късмет щеше да му изневери?

— Хайде да тръгваме, Зеке.

Кучето се притисна към плъзгащата се врата и се стрелна в момента, в който Майк я открехна. Зеке хукна напред с подскоци, качи се на палубата и скочи на скърцащия пристан, душейки обезумяло въздуха. Сякаш се надяваше да намери нещо различно в място, което никога не се променяше.

Майк го последва бавно и се изправи в тишината след бурята, заслушан в съскането на морето и неспокойните викове на чайките, загледан в здрача, проблясващ по разбунената от вихъра вода.

И отново мислеше за Сандра Уинслоу.

Коя, по дяволите, бе тя и защо Виктор се бе оженил за нея? Изборите му в живота никога не бяха случайни и рядко грешеше. Това бе специалитет на Майк. Но преди година Виктор завърши в гроба, а Майк сега живееше сам, в компанията на един пудел с ужасна прическа.

Във въздуха се носеше хлад, характерен само за най-отдалечения бряг на Ню Инглънд. Майк вдигна яката на канадката си и пъхна ръцете си по-дълбоко в джобовете.

— Хей, Майк!

Той се обърна и видя Лени Кармайкъл, който приближаваше към него по кея. С плоската си рибарска шапка Лени изглеждаше още по-нисък и тантурест, отколкото беше в действителност, и приличаше на железопътен кол, ударен с чук. Той се движеше с полюшващата се походка на мъж, който никога не се отдалечава от морето. Което си беше самата истина. Баща му бе ловец на раци и Лени се присъедини към семейния бизнес веднага след като заряза училището.

— Здравей — кимна Майк. — Какво знаеш?

— Чух, че си на фара да им поправиш счупения прозорец.

Уединението, помисли си Майк, бе голяма рядкост за Рай.

— Да — потвърди той. — Страшно забавен начин да си прекараш следобеда.

— Липсваше ни в Шилърс. Арчи черпи всички в твоя чест. Трябваше да дойдеш. Пред теб се очертава чудесно начало, Майки. Никога не сме се съмнявали.

На Майк му се струваше странно, че хората все още имаха добро мнение за него, дори след всичките тези години.

— Глория ти изпраща това — Лени постави на земята полуотворена картонена кутия. — Приготвила е прекалено много, както винаги.

Говореше с монотонния, провлечен акцент на Роуд Айлънд, от който всички местни се опитваха да се отърват, ако искаха да постигнат нещо в живота си. Лени, разбира се, не искаше да постига нищо. Нито пък Глория. Тя обичаше да храни хората. Особено мъже, изоставени от жените си.

Майк знаеше какво ще намери в кутията. Голям, сварен омар, струващ седемдесет и пет долара в ресторант в Манхатън, две-три кифлички, картофи, плувнали в мазнина. В началото Майк се чувстваше неловко от благотворителността на Глория. В интерес на истината обаче това му писна. Но един раздразнен мъж не можеше да сплаши Глория Кармайкъл. В крайна сметка тя бе омъжена за Лени.

— Не забравяй да й благодариш — заръча Майк. — И все пак тя не е длъжна да ме храни.

— Ще предам благодарностите ти, но не и другото. Наскоро ми разправяше, че й е омръзнало да гледа прогнилите парапети на предната ни веранда. Обзалагам се, че по някое време ще ти се обади.

— Кажи й, че не приемам пари в брой, чекове или кредитни карти. Само храна.

— Това ще й хареса. Какво да направя? Жена ми обича готвенето повече от секса.

— Може би затова ресторантът е толкова популярен — предположи Майк. Преди няколко години Глория бе отворила лятно капанче на нос Джудит, в което продаваше кифлички с омар и сандвичи с яйчна салата на туристите от Бостън и Ню Йорк.

— Бих предпочел секса — измърмори Лени.

— Разбирам те, приятелю, разбирам те.

— И така — продължи Лени, — нещата се развиват добре за теб.

Като имаше предвид, че клюките тук се разпространяваха със скоростта на светлината, Майк реши, че е най-добре да каже на стария си приятел какво възнамерява да прави.

— Получих оферта за сериозна работа в Оушън роуд. На Кърлю. — Той се престори, че последвалият коментар току-що му е хрумнал. — Подготвям оферта за реконструкцията на старата къща на Бабкок.

— Искаш да кажеш къщата на жената на Уинслоу? — Лени тихо подсвирна. — Тя не си губи времето да похарчи парите на мъжа си.

— Още не сме сключили сделката — уточни Майк.

— Глория би те посъветвала да я издоиш яко.

— Защо Глория е настроена против Сандра Уинслоу?

— Тя е млада, хубава и се измъкна от присъда за убийство. Как да не я мрази? — Лени разпери ръце. — Жената следи този скандал като сапунен сериал, само дето събитията се разиграват тук. Я кажи, ти не беше ли близък с Виктор Уинслоу?

— Като деца. Но оттогава загубихме връзка.

Майк си спомни онези времена, изпълнен с гордост, че пръв в рода си щеше да учи в колеж. Чувстваше се така, сякаш някой най-сетне бе отстранил черупката, пречеща на амбициите му. Две години той се носеше на върха, играеше ръгби, постигаше добър успех, излизаше с водачката на мажоретките, поглъщаше живота като гигантски сандвич, целият само и единствено за него.

След това последва сблъсъкът, който разкъса дясното му коляно на отделни парчета, освобождаването от отбора, три операции… и накрая Анджела. Водачката на мажоретките се появи в болничната стая, размахвайки малка бяла пръчка с розов знак плюс на единия й край. Бременна. Трябваше да напусне училище, да си намери работа и да се ожени.

— Е, и каква е отблизо Черната вдовица от Блу мун бийч? — попита Лени.

Майк се загледа в линията клатушкащи се риболовни кораби, приличните им на скелети мачти, издигнати нагоре към свечеряващото се небе.

— Не зная и не искам да знам. Къщата й се нуждае от ремонт, а аз се нуждая от работата. — За нищо на света нямаше да каже на Лени, че когато я видя, тя плачеше, че изглеждаше изумително в сините дънки и гумени ботуши, че гласът й бе тих и дрезгав и че нито веднъж не се усмихна.

— Глория все още смята, че тя е виновна в смъртен грях. — Лени ритна с крак един железен клин. — Искам да кажа, че колата се катурна от моста, за бога! Тази дама се отърва без драскотина. А той стана стръв за акулите.

— Навярно докато колата е потъвала, тя е нямала време за нищо друго, освен да се измъкне.

— Тя твърди, че не си спомня абсолютно нищо за катастрофата. Селективна амнезия, мен ако питаш.

— Не й ли вярваш?

— По дяволите, никой не й вярва.

— Тогава защо постановлението е за катастрофа? Защо не я обвинят?

— Предполагам, че онзи нечестивец, адвокатът й от Нюпорт, е уредил всичко. — Лени извади стара издута лула и натъпка тютюн в огнището й. — Ужасно ми е мъчно за семейството му. Тези Уинслоу са изключително приятни хора. Не заслужават такова нещо.

Майк почувства угризения, когато се замисли за родителите на Виктор. Роналд Уинслоу се бе завърнал от Виетнам с медал за храброст и премазан гръбначен стълб. Приел предизвикателството на съдбата, вместо да се почувства победен от инвалидността си, той завършил с отличие религиозното училище в Харвард и станал пастор на най-голямата протестантска църква в южната част на Роуд Айлънд. Беше се оженил за Уинифред ван Дюсен по любов, макар че огромното й наследено богатство бе добре дошло. Двамата обичаха безумно единственото си дете и възлагаха всичките си надежди на Виктор.

При мисълта някой да загуби детето си кръвта на Майк се смрази.

Нямаше да е зле да се отбие у Уинслоу и да им каже, че възнамерява да работи по къщата на Сандра. Искаше работата, имаше нужда от нея, но трябваше да каже на семейството му.

Лени запали лулата си, закривайки с ръка огънчето на запалката. Зеке се появи с бърз бяг на дока, захапал с челюсти нещо отвратително, което се стичаше по неподстриганите му мустачки. Стовари го в краката на Майк. Днешният улов се състоеше от грозд черни миди, овързани заедно със здрави водорасли. Майк ги ритна през ръба на кея и те потънаха във водата.

Лени дръпна от лулата си.

— Кога ще си вземеш истинско куче, Майк?

— Не съм го избирал. Аз съм просто мухльото, който се озова с него. Все пак хлапетата са луди по Зеке.

— Значи си много привързан към тях.

— Да. — Майк осъзнаваше, че Мери Маргарет и Кевин представляваха целия му свят, те бяха причината, поради която се събуждаше сутрин, причината, поради която поемаше следващата глътка въздух.

Първата му реакция за развода бе да си осигури права като баща. Похарчи почти всичко, което имаше, за да си спечели повече време с децата. Но в крайна сметка Анджела продиктува времето за посещение. Омъжена за заможен собственик на ресторант в Нюпорт, представлявана от най-известната семейна адвокатска кантора, която можеше да се наеме с пари, тя спечели всичко — къщата, децата, дела на баща си в строителната фирма. На Майк му предоставиха ограничено време с децата и засега домът му бе старият галош, с който баща му излизаше на риболов. Парите на Анджела и подходящ адвокат можеха да наклонят везните на правосъдието така, че любовната авантюра на майката да не се смята за важна и това обкръжение за по-малко вредно за децата му, отколкото да спят на койки на яхтата му.

— Значи се заемаш с работата по къщата на Бабкок? — попита Лени.

— Може би — отговори Майк, — ако тя одобри предложението ми.

— По-скоро тя би трябвало да ти е безкрайно благодарна, че изобщо благоволяваш да й помогнеш.

— Точно в момента не мога да предявявам претенции за източника ми на работа.

Лени отупа огнището на лулата в подметката на обувката си.

— По-добре е да си тръгвам. Сутринта трябва да ставам рано. Пак ще се видим, Майки.

— До скоро.

Майк подсвирна през зъби и Зеке се появи тичешком. Във всекидневната на корабчето му бе топло, поне така си казваше Майк. Опитваше се да не гори много пропан за отопление. Освен в случаите, когато идваха децата. Би изгорил собствената си коса, ако това щеше да стопли децата му.

5.

Дневник

Пети януари, събота следобед

Десет неща, които се ядат без да се готвят:

1. Моркови и целина с обезмаслен селски сос.

2. Ябълка Макинтош.

3. Препечена филия с мелба.

4. Чаша обезмаслено селско сирене.

5. Шепа сушено-печени фъстъци.

6. Пуканки без масло и без сол.

7. Пуканки с цял тон масло и сол.

8. Опаковка препечена свинска сланина.

9. Четвърт килограм сладолед Чери Гарсия.

10. 500 грама шоколад Годива.

Мазолите минаваха. На здрачаване Сандра се надвеси над кухненската мивка, а разнищените марли виснаха от китките й, докато преглеждаше дланите си. Тъкмо се миеше, когато дочу някакъв камион.

Куриерски служби Фед-Екс. Малко късно. Това можеше да означава всичко. Изпитанието, на което бе подложена през изминалата година, я бе научило да очаква най-лошото.

Сандра се забърза към входната врата, подписа се за плоския, почти безтегловен плик и благодари на отегчения шофьор, който изглеждаше облекчен, че е достигнал последната си дестинация за деня.

Тя разкъса печата и отвори плика, от който се показа дълъг, перфориран бизнес чек от „Клагет, Банкс, Сандерс & Лефковиц“, фирмата, която бе ангажирала след смъртта на Виктор. Бележката върху кочана на чека уведомяваше в стегнат вид, че това е първото изплащане по застрахователната полица, от която фирмата си приспада хонорара за получаването му. Застрахователната компания, естествено, бе обявила претенциите на Сандра за неоснователни, защото тялото на Виктор така и не бе открито. Но постановлението за смърт, издадено от медицинския следовател, основаващо се на достатъчно ясните обстоятелствени улики, придвижи ситуацията до това мрачно решение.

Сандра се загледа немигащо в чека в ръцете си. Значи това беше. Животът на Виктор, приравнен в доларова сума.

В гърдите й се надигна чувство на безпокойство. Тя остави чека на масата в коридора и излезе на верандата в студената вечер. Закрачи към двора, преследвана от сенки в тъмноиндигови краски и от бриз, който все още притежаваше силата на следобедната буря.

Тя бе обикнала дивия, изолиран бряг, голите гледки и мириса на чисто след буря. Дали щеше да намери място като това? Сандра прокара палец по лющещата се боя на перилата на верандата и се опита да забрани на болката да прониже сърцето й при мисълта, че трябва да си тръгне, но съжаленията продължаваха да я обсипват с удари, безмилостни като вълните. Последната година бе прекарала в опити да не чувства нищо и усилията започваха да я изтощават. Това е просто една стара, разпадаща се къща, каза си тя. Би трябвало да се радва, че ще се отърве от нея.

— Ах, Виктор — провикна се тя към пронизващия вятър. — Иска ми се да ми дадеш някакъв знак. Да ми кажеш какво да правя.

Едно от най-трудните неща при самотния живот, който водеше, бе фактът, че нямаше с кого да обсъди проблемите, с кого да се посъветва. Тя бе съвсем сама, носеща се в непознати води и нямаше ни най-малката представа дали избира правилната или грешна посока.

Отправи се към навеса за още дърва, а погледът й попадна на пътя, при което внезапно спря. След миг много предпазливо излезе на улицата.

Там, на квадратно стълбче до канавката, се мъдреше нова пощенска кутия от поцинкована стомана, а адресът й бе изписан на отразяваща светлината пластинка.

Малой, помисли си тя. Кога ли го е направил? Той наистина бе общ работник за всичко.

Охладена от нощния въздух, тя се забърза обратно и пъхна още една цепеница в печката. След това се настани на канапето и прелисти пощата си. Обичайните ненужни реклами и сметки. Отново онези от НРА. Защо ли винаги я преследваха? Предположи, че е заради Виктор, който бе твърдо за контрола върху оръжията. Сандра остави пощата и вдигна телефона за да уведоми адвоката си, че чекът е пристигнал. Макар и да не беше сред любимците й, Милтън Банкс бе неин адвокат по време на цялото разследване, а когато постановлението излезе в четвъртък следобед, той бе силно въодушевен.

Включи се гласовата му поща и Сандра започна да говори, но бе прекъсната от самия Милтън.

— Значи го получи. Ха! Много сме бързи или какво? — запита той, имитирайки акцент на работническата класа в Бостън. — Засега можеш да си поемеш дъх.

И ти също, помисли си Сандра, като имаше предвид размера на хонорара за фирмата.

— Няма да си почивам — отговори тя. — Имам планове.

Той се поколеба.

— Какви планове?

— Ще стегна къщата, ще я продам и ще се махна оттук.

— За бога, Сандра, трябва да си помислиш добре…

Какво искаш да кажеш?

— Ако сега се махнеш, ще изглежда така, сякаш бягаш.

— Така е. — Тя нави телефонния кабел около показалеца си.

Той помълча около минута.

— Виж какво, нали ти казах, че постановлението е само първата битка. Това, че не намериха достоверна причина, не означава, че вече си вкъщи абсолютно свободна.

Хладна тръпка пролази по гръбнака й.

— Но аз съм. Вкъщи. Свободна.

— Разбира се, така е — добави той бързо. — Но за къде бързаш? Постой малко. Направи го по собствена воля, за да не се налага съдът да те задължи.

— Стоя тук вече от година, Милтън. — Ледено предчувствие се плъзна по тялото й и стомахът й се сви.

— Предупреждавах те за това още преди месеци. Независимо от постановлението на медицинския следовател, ще последва граждански процес. Адвокатите на Уинслоу разследват случая от месеци.

Страхът й отстъпи място на раздразнението. Милтън я бе предупредил да очаква неприятности, но тя изтри предупреждението от ума си. Фактът, че свекърът и свекърва й можеха да я съдят, не би трябвало да я изненадва — нищо не би трябвало да я изненадва. Невероятното вече се бе случило.

— Откъде си сигурен, че ще го направят?

Последва дълга пауза, по време на която Сандра чу как Милтън пали цигара и вдишва дълбоко, след което издишва в слушалката.

— Защото съм добър адвокат. Те открай време се подготвят за предварителен процес, пъхат си носа навсякъде и търсят улики. Обзалагам се на маса пари срещу понички, че се подготвят да заведат делото дори в този момент, в който говорим. Запомни думите ми — те искат някой да поеме вината, Сандра, и това си ти. През онази нощ ти шофираше. Съжалявам, че ти го казвам, но имат варианти — нехайство, невнимание, безразсъдство, дори могат да се опитат да го изкарат преднамерено. Така че се стягай.

Сандра стисна зъби до болка, въздържайки се да не закрещи. Тя отмота телефонния кабел от пръста си и забарабани с пръст по слушалката. Старият недъг отново я обхвана и й се наложи да изпълнява дихателните упражнения в продължение на няколко секунди, преди да успее да проговори отново.

— По къщата има много работа, така че имаме известно време — осведоми тя Милтън. — Но повярвай ми, в мига, в който я оправя, изчезвам от тук, независимо дали ще има процес, или няма да има.

— Спокойно, хлапе! Никой съдия няма да допусне случая до съд при такива неубедителни основания. Ще трябва да намерят нещо много по-убедително от онова, което са открили до сега.

Сандра стисна слушалката толкова силно, че заздравяващите й мазоли я заболяха. Имаше предостатъчно улики за намиране и ако те излезеха на бял свят, с нея беше свършено.

6.

Дневник

Шести януари, неделя

Десет неща за вършене в неделя сутрин:

1. Да реша кръстословицата в Ню Йорк таймс.

2. Да направя палачинки с формата на адвокати.

3. Да отида на църква.

Сандра се загледа в номер три и сърцето й затупа по-силно. Би ли могла? Би ли се осмелила?

Преди всъщност да изпише думите, тя не осъзнаваше, че тази скандална идея се бе въртяла в мозъка й и не изчезваше въпреки опитите й да я отпъди.

Когато Виктор беше жив, сутрините в неделя се бяха превърнали в същински ритуал. Като син на пастор и самият той обществена фигура, съпругът й се отнасяше към богослужението като към нещо повече от духовна дейност. Всяка неделя той ставаше рано и се обличаше с педантично внимание. Винаги изглеждаше перфектно, строен и красив като изписан светец, докато я въвеждаше към църковната пейка с гравирана табличка в чест на първите от рода Уинслоу на Роуд Айлънд.

А сега беше сама, все още замаяна от шока, получен при вестта от майка си и от предупреждението на Милтън за съдебен процес.

Имаше усещането, че е застанала на ръба на пропаст и всеки момент щеше да полети надолу. Прекалено дълго бе откъсната от света, затворена сама, докато местните клюкарстваха. Въпреки че Сандра не бе от борбените натури, някакъв тих, настоятелен глас вътре в нея непрекъснато й натякваше, пришпорваше я и я подтикваше да се впусне в живота, за който копнееше. Не бе сторила нищо лошо, нищо, освен да загуби съпруга си при трагични обстоятелства, и въпреки това се чувстваше така, сякаш дължеше извинение пред света.

Проклета си с проклятие: ти ме ограби, ограби и целия народ.

Стига толкова, каза си тя, внезапно залята от пречистващата вълна на предизвикателството. Време беше да спре да се държи като виновна.

Проклет е онзи, който изкривява правосъдието, дължимо на странника, сирака и вдовицата.

Тя закрачи нагоре-надолу, докато решението се оформяше в съзнанието й. Трябваше да спре да се измъчва с неизвестността. Трябваше да излезе, да направи нещо.

Тя взе чека от застраховката и решително го прехвърли на името на старата църква Съмърсет. Когато приключи, изведнъж почувства странна лекота, сякаш някой бе отместил скала от гърдите й. След това, изпълнена с предизвикателна енергия, тя премери и отхвърли няколко тоалета, като в крайна сметка избра морскосин плетен костюм с обувки в същия цвят — скромно, но стилно. Уинифред Уинслоу, която приятелките й от гимназията все още наричаха Уинки, бе одобрила костюма за официален обяд — един от многото уроци, които трябваше да усвои като съпруга на политик.

Сандра се гримира и се среса изключително внимателно и й се искаше да намери начин да прикрие бледите си бузи и впечатлението, което се създаваше от прекалено бързата загуба на тегло в последно време.

Шофирането до града би трябвало да успокои нервите й, но с всяка измината миля напрежението свиваше стомаха й все по-силно. Пътят оформяше крехка ивица от глина и гранит по протежение на брега, след което извиваше към главната част на града. Оголени от зимата дървета красяха голия пейзаж — тънки и прави като резки, издълбани с нож по платно от трева на кехлибарени ливади. Скреж се спотайваше в падинките по полетата и се прилепваше за долната част на пръснатите досами пътя камъни. Далеч в морето рибарски лодки пореха сивите води, а обиращите отпадъци чайки се рееха над коловете на вдигнатите им мрежи.

Сандра отпусна облечените си в ръкавици ръце на волана. Седмици наред след катастрофата тя изпитваше страх от шофирането. Паникьосващо я чувство стягаше гърдите й, притискаше дробовете й и не можеше да си поеме дъх. Налагаше си да влиза в колата, да превключва скоростите и да се съсредоточава в крайната си цел. Но кошмарът й продължаваше.

Дори и сега все още я преследваха отделни спомени; все още виждаше хлъзгавия черен лед на пътя и светлините от фаровете на друга кола в огледалото. Все още чуваше свистенето на гумите, докато политаха от моста. Ушите й забучаха от силния шум при сблъсъка, последван от злобното съскане на активираната въздушна възглавница.

Сандра си наложи да отпъди миналото и да отпусне хватката си върху волана. Боядисани дървени знаци, очукани с времето от непрекъснатите морски ветрове и поройни дъждове, маркираха границите на града. Рай беше образец за тихо градче, с тротоари и платна, с дървета от двете страни, уютни къщи с веранди, мрежа от улици, водещи към бизнес района от спретнати магазини, наредени край общинския център имитиращ колониален стил. Близо до брега се оформяше пресечена търговска ивица, състояща се от магазин за понички с прозорче за обслужване на коли, капанчето за стриди на Глория и фризьорския салон „Усукани ножици“.

Сандра намали предпазливо до двадесет и пет мили в час и подмина общинската мера — продълговато зелено петно с изкуствено езерце в средата. В следващия участък… Каза си, че не бива да гледа, но не можа да се въздържи. Тя се вторачи в имението на Уинслоу — постройка от осемнадесети век в средата на спретната морава. На по-малко от миля встрани се намираше красивата, но не толкова блестяща къща, която бе сватбения подарък от семейство Уинслоу за нея и Виктор.

През целия си живот Сандра бе търсила място, към което да принадлежи, и в крайна сметка успя да го намери в Рай, застанала редом до Виктор. Когато го загуби, тя загуби нещо повече от съпруг. Загуби дома си, обществото, мястото си в света. Имаше нужда да ги намери отново. Въпросът беше как ще успее да го стори без Виктор…

Животът им протичаше пред очите на обществото, издигащ се щатски сенатор и новата му, тиха жена. Сега жилището подслоняваше малко семейство, което бе променило някои неща — нови дантелени завеси, които според Сандра подхождаха на чистите линии на таванските прозорци. Една малка червена тротинетка на предната алея събуди в сърцето й болка и познат стар копнеж. Тя искаше деца, но Виктор непрекъснато отлагаше.

Сандра се замисли върху онези напрегнати среднощни спорове и осъзна колко умело намираше причина да изчакат всеки път, когато тя подхващаше темата. Първо трябваше да уреди бюджета за кампанията си. Да гледа майка си, която преболедува — и оцеля — от рак на гърдата. Да спечели изборите и да събере фондове за следващия кръг. Да си извоюва място, от което да започне да се катери по политическата стълба на национално ниво.

Всичко, но не и истината.

Тя паркира престарелия си Плимът еръу на паркинга пред църквата. Часовникът на кулата удари осем и половина и тя въздъхна с облекчение. Искаше да пристигне рано и да се срещне със семейство Уинслоу насаме. Макар че се изкушаваше да направи жеста пред всички, не можеше да се принизи до нещо толкова манипулиращо и лукаво.

Това бе в стила на Виктор. Но при Виктор със сигурност щеше да се получи.

Сандра преметна дръжката на чантата си през рамо и затръшна вратата на колата. Притеснена след дългото си отсъствие, тя си спомни първото си посещение тук, когато беше аутсайдер, неизвестна никому, предмет на подробен оглед. В известен смисъл това никога не се промени, но в крайна сметка тя бе успяла да се впише в сложно изтъкания модел на църквата и града; тук се чувстваше удобно, по същия начин, по който се чувстваше удобно с Виктор.

Но дори и в миговете, когато се чувстваше най-тясно свързана с тях, тя имаше усещането, че е измамничка — никога не е била особено религиозна и някои аспекти от сцените в църквата изглеждаха фалшиви за човек с нейното черно въображение. Въпреки това задълженията й като съпруга на Виктор включваха доброволно участие в неделното детско училище и тайно се надяваше, че дирижирането на чуруликащия хор, изпълняващ песента „Тази моя светлинка“ дарява повече благодат, отколкото гърмящите служби на свекъра й.

Тя притегли палтото по-плътно към тялото си и се отправи към задната страна на църквата, където на широка врата бе отбелязано „Канцелария на пастора“. Не се наложи да чака дълго. След няколко минути микробусът на Уинслоу се появи на задния паркинг и се плъзна на мястото, запазено за пастора. Отначало като че ли не я забелязаха, погълнати от рутината по слизането от микробуса.

След тридесетгодишен живот на парализиран, Роналд Уиндлоу се справяше с изумителна лекота. Жена му нито го съжаляваше, нито го обгръщаше с грижи: никога не бе го правила, доколкото можеше да си спомни Сандра. Те винаги изглеждаха напълно естествено заедно, изпълнени с достойнство като коя да е аристократична двойка от Ню Инглънд. Нишката на тяхната любов бе едва забележима, но реална — той без усилие нагласи електрическата скорост на стола си към нейната крачка, докато прекосяваха паркинга. Сега техният вид особено огорчи Сандра. Мисълта, че родителите й никога вече нямаше да бъдат заедно, я прогори като главня.

Стомахът й се сви още повече, но тя си наложи да се приближи към рампата за инвалиди, водеща към офиса.

— Какво правиш тук? — спря я острият въпрос на свекъра й.

Сандра се обърна смело към него, хладният вятър брулеше лицето й. Десет изключително лоши идеи за прекарване на неделната сутрин… Намерението й да дойде тук, което само преди час я бе изпълнило с надежда, сега й се струваше върхът на глупостта.

— Здравей, Роналд — поздрави тя, усещайки втренчените им погледи като остри длета върху себе си. — Здравей, Уинифред!

Майката на Виктор дори не я погледна. Очертанията на извърнатото й лице говореха по-красноречиво от каквито и да било думи. Малките й изящни ноздри издишваха облачета пара в мразовития въздух. Уинифред, която я учеше как да подготвя официален обед и да изнася речи в лигата на жените гласоподавателки, сега се държеше като непозната.

Сандра дочу слабия вой на корабна сирена в пристанището, подобен на жаловития вик на дъждосвирец, литнал в зимното небе. Никакви други звуци не се натрапваха на слуха. Сандра успя някак да си възвърне гласа.

— Тук съм, защото искам това да приключи — каза тя. — Беше катастрофа. Бяхте там за постановлението. Чухте го.

За нея бе истинско мъчение да седи на редичката срещу тях: тъгата им се стоварваше отгоре й като непосилно бреме, а неодобрението им като същинска отрова.

— Чухме постановлението. — Роналд премести количката си малко пред жена си като че ли да я защити. — Но това не означава, че чухме истината. Ти си шофирала тогава. Ти оцеля, а Виктор загина.

Скръбта бе оставила следите си по благородното лице на този мъж, толкова подобно на лицето на единствения му син. Сенки на безсъние бяха издълбани под очите му; бузите му изглеждаха зачервени както когато преяждаше в Деня на благодарността по време на футболните мачове. Нещо съществено от този мъж липсваше и Сандра знаеше, че то вече никога нямаше да се върне.

Виктор бе тяхното дете-чудо, единственото им дете — за което се бяха молили, което отчаяно бяха желали, което, въпреки всички медицински закони, се бе родило на мъж, при чиято инвалидност самото зачеване бе немислимо. Те го бяха възпитали като своята съвършена творба в действие и чертаеха съвършен живот за златното си момче. Той се вписваше в този план по всички показатели освен по един — жената, за която бе избрал да се ожени.

Когато Виктор я запозна с родителите си само три седмици след първата им среща — ако това можеше да се нарече среща — семейство Уинслоу се държаха изискано и безупречно любезно, но не можаха напълно да прикрият разочарованието в очите си. Думите, които те никога не произнесоха, висяха във въздуха като стелеща се мъгла: Защо тя? Тя е неизвестна и толкова млада. Имахме такива надежди за теб…

По-късно Виктор й призна, че те с години го бяха подтиквали към дъщерята на най-близките им приятели, жена, която бе красива, амбициозна, от знатен род и с връзки. Жена, която се бе влюбила във Виктор още когато са се запознали като тийнейджъри на един пикник, организиран от църквата. Името й беше Къртни Проктър.

След като гледа репортажите на УРИК Сандра разбра, че Къртни все още не можеше да й прости.

— Знаете, че никога не бих наранила Виктор. — Мушна ръка в джоба си и стисна в юмрук чека. — Познаваш ме, Роналд — продължи тя, мъчейки се да запази тона си спокоен, а гласа си непоколебим. — Не съм сторила нищо лошо.

— Никой никога не те е познавал, Сандра — обади се Уинифред, която най-накрая проговори с хладен и ядосан глас. — Ти не им позволи.

Сандра протегна чека към Роналд.

— Това е първата вноска по застрахователната полица „Живот“. Дарявам я на църквата. — Бледозеленото парче хартия падна в скута му.

Той го изтръска като че ли това бе жив въглен и то полетя към земята.

— Не можеш да си купиш опрощение с облагата си от смъртта на Виктор.

— Нищо не се опитвам да купя. Няма нужда, защото не съм сторила нищо лошо — освен, както каза, да оцелея. — Тя устоя на погледа му и разпозна болката, скрита в очите му. — На мен също ми липсва. Липсва ми всеки ден, както и на вас. Ето за какво става въпрос.

— Опитваш се да се откупиш, та да не си навличаш неприятности, но тоя номер няма да мине.

— Стига. — Уинифред постави ръка на рамото на мъжа си. — Не е необходимо да слушаме повече. — При което тя се обърна и се изкачи по рампата. С каменно лице преподобният Уинслоу обърна електрическата си количка и последва жена си.

Семейство Уинслоу бяха неутешими и, очевидно, неспособни да разсъждават.

Сандра се вкопчи в перилата, направи няколко крачки след тях, след което спря. Загледа се в чека, трептящ като лист на земята. В нея бавно се надигна яростен гняв. Ръката й се плъзна по железните перила и тя направи крачка-две назад. След което с изправени рамене и високо вдигната брадичка тя вдигна чека, обърна се с гръб към църквата и забърза към колата.

Парадният вход на църквата с песъчлив цвят сега бе отворена за през деня. Тя виждаше отблясъка на свещите вътре, от храма долиташе аромат на свежи цветя. Сутрешният вятър довя едва доловимите тихи нотки на органиста, загряващ за служението. Но сега със сигурност знаеше, че това бе фалшиво приветствие. Идваше й да се нарита за собствената си глупост. Трябваше да послуша Милтън. Разбира се, че нямаше да променят решението си просто заради постановлението.

Стига вече, каза си тя и затръшна вратата на колата, оставяйки отвън звъна на църковните камбани. Никога нямаше да има край. Особено пък сега. Всичко едва започваше. Стисна в ръка чека в джоба на палтото си. Като отказаха парите й, те още повече улесняваха решението й за къщата.

И все пак не й беше никак лесно. Тези хора искаха да я унижат, да я пропъдят, да я съсипят. Вероятно искаха да гори в ада. Стотици пъти се изкушаваше да разкрие истината за онази нощ, но винаги устояваше на импулса. Истината щеше само да прибави горчивина към скръбта им, а и никакво обяснение нямаше да върне живота на Виктор.

Въпреки гнева им към нея, Сандра искаше да предпази скърбящите родители на Виктор. Те толкова се гордееха с Виктор. Той толкова много им липсваше. Откакто загина, Сандра ги предпазваше от нещо, което само тя знаеше. Повтаряше си, че го прави от уважение към скръбта им — но навярно дълбоко в себе си бе сключила безмълвна сделка: ще ви спестя истината за сина ви, ако ми простите за моята роля в смъртта му.

Опита се да прецени дали сега се чувстваше по-различно. Те бяха избрали пътя на войната и вътре в нея се надигна тъмен порив. Всяка клетка на тялото й я подтикваше да изкрещи колко много грешаха за всичко, как те всъщност изобщо не познаваха собствения си син. Но не искаше тя да е човекът, който да постави край на мечтите им, да превърне скъпите спомени в горчиво разочарование.

Сандра не мълчеше като мъченик, нито от благородство. Тя просто преценяваше ситуацията от прагматична гледна точка. Ако проговореше в този момент, щеше да причини повече вреда, отколкото полза. Понеже истината бе, че през последните си минути на земята мъжът й й бе дал повод да пожелае смъртта му.

7.

За прегрешилите католици и разведените бащи нямаше нищо по-самотно от неделите. Майк караше по улиците, из които бе преминало детството му, и тъпа болка пристягаше гърдите му. Животът не ти дава втори шанс, размишляваше той. Ако не го уредиш правилно от първия път, не можеш току-така да започнеш от нищото. А той се опитваше да стори тъкмо това.

На седалката до него седеше Зеке, целият нащрек, с наострени уши и провиснал език. На всеки няколко секунди кучето задоволяваше потребността си да лае.

Преди развода Майк водеше децата си на служба в „Св. Йоан“, а след уроците по катехизис те се отправяха към плажа, или просто се мотаеха из къщата, играеха баскетбол или караха колела. Струваше му се, че тези дни никога нямаше да свършат, с Анджела се преструваха, че не виждат наближаващия край.

В главата и сърцето си беше складирал спомени, но откъслечни: първата стъпка на Мери Маргарет; първото причастие на Кевин; пътувания до Флорида на гости на родителите му. А колкото до ежедневието, всичко бе замъглено подобно на размит пейзаж при шофиране с висока скорост по магистрала. Той се бе заровил в работа, преследваше оферти, изграждаше си клиентела с целенасочена, почти маниакална енергия.

И за какво? За да може всяка година Анджела да си купува нова кола. За да може да модернизира яхтата. Да стане член на някой клуб. Да изпрати децата си в частно училище.

Знаеше защо. Искаше най-доброто за хлапетата, но никога не успя да разбере какво означава това. Непрекъснато се чувстваше като неудачник; изритаха го от отбора, спряха му стипендията, прекъсна обучението си за образователна степен и подхвана бизнес. Всички му се възхищаваха: беше станал един от най-големите строителни предприемачи в Нюпорт и от години хората го възприемаха като такъв. Времето течеше неумолимо. Докато една сутрин се събуди, погледна жена си и видя непозната.

Непозната, която искаше развод.

Тя бе срещнала някой друг.

Майк отпъди мисълта за бившата си съпруга. Днес трябваше да мисли за друго — твърде закъснялото изказване на съболезнования на родителите на Виктор Уинслоу.

Той намали скоростта още повече, раздразнен, че бе отлагал толкова дълго. Виктор бе най-добрият му приятел и независимо от изминалите години Майк бе длъжен да се отбие в семейството му и да изрази шока, скръбта и неподправеното си съжаление. А сега всичко допълнително се усложняваше от признанието, което трябваше да направи. Подготвяше оферта за реставрацията на старата къща на Сандра Уинслоу в Блу мун бийч.

На паркинга на църква Съмърсет някаква жена излезе припряно от сградата и се забърза, сякаш всеки момент щеше да повърне.

Майк спря до бордюра и я загледа. Черно палто, развявано от вятъра. Лъскава кестенява коса. Сандра Уинслоу. Какво, по дяволите, правеше тук?

Тя влезе в колата и затръшна вратата. Остана неподвижна около минута с приведена глава и отпуснати на волана ръце. Утринната светлина обграждаше като с ореол нежните, отпуснати черти на лицето й.

Майк се опита да забрави тази смущаваща го гледка. Интересува го къщата, а не жената, каза си той и отпусна спирачката. Точно в този момент обаче Зеке реши да залае. Кучият му син имаше силен глас.

Тя вдигна глава и погледна право към Майк.

Хванаха го.

По дяволите, изруга той. По дяволите, по дяволите, по дяволите! Щеше да е прекалено невъзпитано да се измъкне. Не можеше да си позволи да е груб с потенциален клиент, па бил той и Сандра Уинслоу.

Майк вдигна ръка и махна леко. Сандра смъкна прозореца си. Объркан, той спря двигателя на камионетката и излезе, като заръча на Зеке да стои вътре. Закрачи през паркинга.

— Проблеми с колата ли? — попита той.

— Не.

Майк погледна към църквата.

— Да не ви пуснаха да си ходите по-рано заради добро поведение?

— Нещо подобно — изкриви тя лице в гримаса. — Днес промених решението си за ходене на църква.

Беше истинска чаровница, отбеляза той. Но изглеждаше така, сякаш щеше да рухне и от най-лекия натиск. Всеки момент можеше да заплаче, осъзна той с неудобство, загледан в заплашително блесналите й очи. Не трябваше да му пука — не му пукаше, — но се чу да произнася:

— Тъкмо отивах да пийна чаша кафе. Искате ли да дойдете с мен?

Тя отпусна ръце на волана.

— Добре. Къде?

— Следвайте ме.

През целия път до пикапа Майк не спираше да се ругае. Поведе към магазина за понички и се нареди пред щанда за обслужване на коли да поръча кафе и понички, докато тя изчакваше в колата си. Не е кой знае какво, успокояваше се той. Ще й даде кафето, а след това ще изчака службата в църквата да приключи и ще намери семейство Уинслоу.

Пътят свърши, Майк спря и излезе. Малък пристан прекъсваше дигата и се врязваше навътре в морето, а няколко лодки се клатушкаха от двете му страни. Пясъчен склон в единия край водеше надолу към водата. Зеке се изстреля от камионетката като куршум. Кучето се затича направо към пясъка, подритна някакво клонче и се изгуби зад пръснатите, вдълбани от вълните камъни.

Майк понесе кафето на картонена табла и повика Сандра с ръка. Тя го последва по безлюдната циментирана алея на изоставения кей. През лятото това място гъмжеше от летуващи семейства и студенти, но сега единствено вятърът виеше по сенчестата пътека и ги блъскаше към другия край, в който нямаше нищо друго освен море, пясък и небе.

Той постави таблата на бетонна масичка за пикник.

— В торбичката с поничките има сметана и захар.

Сандра го погледна за миг със странен израз.

— Благодаря — каза тя и повдигна капака на кафето.

Сандра изля сметаната и изсипа най-малко три пакетчета захар. Сега изглежда малко по-добре, отбеляза Майк. Един прилично възпитан мъж най-вероятно щеше да я попита какво се е случило, защо е излязла от църквата като попарена… но Майк не искаше да знае. През целия си брак се опитваше да разбере една жена и накрая се провали. Не искаше да се опитва да разбира Сандра. Макар че едва я познаваше, Майк подозираше, че е хиляди пъти по-сложна като личност, отколкото бившата му съпруга. Но съзнанието му непрекъснато се връщаше към тази мисъл. Каквото и да правеше, Майк не бе в състояние да запълни празнотата в Анджела. Докато при Сандра това можеше да е основната му роля — почувства го инстинктивно още първия път, когато я видя, и с всеки изминал момент това чувство непрекъснато се усилваше. Усещането бе странно и неканено и Майк се надяваше скоро да отмине.

Той се приведе, вдигна една дълга пръчка и я хвърли, а Зеке се затича подире й.

Сандра задуха внимателно кафето, след което отпи глътка.

— Някаква специална порода ли е?

— Пудел, но не му го казвайте.

— Как му е името?

— Зеке.

— Естествено. Какво друго име може да се избере за пудел? — Усмивката й бе искрена и този път се отразяваше и в очите й. Големи кафяви очи с дълги мигли. Това се казваше усмивка, много по-хубава, отколкото си я беше представял. — Обзалагам се, че децата ви го обожават.

— Да.

Майк бе доволен, че Зеке е при него, макар кучето да изглеждаше ужасно смешно дори без типичната за пуделите прическа. Децата му липсваха толкова много, че едва не се изтърва пред Сандра Уинслоу.

Раздялата и разводът го бяха ошушкали до голо пласт по пласт. Един ден се огледа и осъзна, че няма нищо освен яхтата, камионетката, инструментите и оборудването, с което не можеше да се раздели, както и един клетъчен телефон с пресрочена сметка. Бавно и пълзешком започна да се измъква от тази дупка, решен отново да започне бизнеса си, но в някои дни му се струваше, че стои неподвижно на едно място.

Зеке се провря в живота му през една задна вратичка, която Майк още не бе барикадирал срещу чувствата. Беше по работа в кариерата Уейвърли за каменни плочки за вътрешния двор, по който работеше на нос Джудит. В офиса срещна някакъв бригадир, втренчен в полуразпаднал се кашон. Мъжът започна да обяснява как френският пудел на жена му се окучил, как всички паленца били разпродадени и как за нищо на света не успял да се отърве от изтърсачето на кучилото. Проблеми със структурата, проблеми с цвета, цяла кавалкада от проблеми. Продавал го на символична цена.

Майк бе надзърнал в кашона с малката бяла пухена топка и тази задна вратичка се бе открехнала точно толкова, колкото да пропусне пухеното кълбо с всичките му бълхи. Той отричаше породата му, въпреки че бе изписана съвсем ясно в паспорта му. Смяташе, че ако никога не подстригва козината на Зеке, в крайна сметка щеше да забрави, че е пудел.

— Много се радвам, че се засякохме — каза Сандра Уинслоу. — Трябва да ви кажа нещо.

Страхотно, помисли си Майк. Ето, започва се. Променила е мнението си за работата.

— Да?

— Става въпрос за покойния ми съпруг, Виктор Уинслоу. Чували сте за него, нали?

— Разбира се. Всички са чували за него. — Майк не се впусна в подробности.

Тя се загледа в морето пред себе си, а тънки кичури коса се развяваха около лицето й.

— Миналия февруари с него претърпяхме катастрофа. — Ръката й затрепери и тя остави чашата с кафе. — Медицинският следовател официално обяви, че е загинал при злополука. Но все още има хора, които мислят лоши работи за мен. — Тя пое дълбоко въздух и пъхна ръце в джоба на палтото си. Както и да е, сметнах, че трябва да го знаете, пречи да започнете да работите за мен.

— Да не си мислехте, че ще променя решението си?

— Не зная, Малой. Не ви познавам.

Майк си взе една поничка, предложи и на нея.

— Вие сте клиент, аз съм строителен предприемач. Интересува ме къщата ви, не репутацията ви.

Тя се поколеба, след което пое предложената поничка.

— Благодаря, тази сутрин пропуснах закуската.

Те ядяха безмълвно, загледани в забързаните към брега вълни. Сандра дъвчеше бавно, а носът и бузите й порозовяха от студения вятър. Сега изглеждаше абсолютно различно от жената с подивели очи, която бе видял до купчината дърва. Тя му въздействаше някак странно — той бе в емоционален срив и в това отношение нямаше какво да й предложи. И въпреки това нещо в нея като че ли възвръщаше всичко онова, което му липсваше — връзка, семейство. Заради това Майк роптаеше срещу нея, но в същото време именно тази нейна черта го привличаше.

— Как са ръцете ви? — попита той.

— Оздравяват — отговори тя и ги показа. — Благодаря. Благодаря и за пощенската кутия. Предполагам, че вие я поправихте.

— Да. Няма проблеми. Скоро ще подготвя офертата.

— Хубаво. Добре. — Сандра изтръска трохите от ръцете си. — Ще я очаквам с нетърпение. Време е да тръгвам.

Тръгнаха заедно към колите си и на Майк му се стори, че крачката й сега бе по-лека. Почувства се виновен, че се правеше на нищо незнаещ, докато в същото време Глория Кармайкъл го бе осведомила за всички клюки за Уинслоу. Но предполагаше, че колкото по-далеч стоеше от тази жена в лично отношение, толкова по-добре.

По навик Майк й отвори вратата на колата и се отдръпна назад, докато потегляше. Подсвирна на Зеке и само след секунди кучето препусна към камионетката и скочи вътре с едно-единствено съвършено премерено движение.

Майк отново се върна пред църквата и остана в пикапа си, включен на празни обороти в студената сутрин. Не след дълго църковните камбани забиха и от сградата заизлизаха хора. Те вървяха в малки семейни групички — току-що проходили деца се държаха за ръцете на родителите си, извивайки крачета високо във въздуха; възрастни двойки напредваха към колите си, облегнати един на друг.

От главния вход се появи електрическа инвалидна количка. Преподобният Роналд Уинслоу се ръкуваше с тръгващите си енориаши, а жена му, мило усмихваща се, стоеше изправена до него.

Майк изчака и последният богомолец да си тръгне, а студът се плъзгаше по каросерията на камионетката му. След това излезе и предупреди Зеке да стои мирен.

Семейство Уинслоу се насочи към микробуса си, когато Майк ги настигна.

— Господин и госпожа Уинслоу?

Те спряха и го изгледаха любопитно. Отблизо Майк забеляза колко много се бяха променили. И двамата изглеждаха по-дребни, смалени от загубата си. Гъстата коса на Роналд бе снежнобяла; морско синьото палто на Уинифред висеше свободно на изтънялата й фигура.

— Аз съм Майкъл Малой — представи се той. — Майк. Бяхме приятели със сина ви Виктор преди години, като малки.

Роналд Уинслоу сбърчи чело, но жена му веднага омекна.

— Майкъл. Разбира се — каза тя и подаде облечените си в ръкавици ръце. Майк ги пое непохватно, задържа ги за миг и ги стисна леко. В съзнанието си, той си представяше майката в карирана пола и морско синя жилетка, която печеше сладки след училище, която се появяваше на всяка училищна постановка, състезание по плуване или хоров концерт, в които участваше Виктор.

— Спомням си те съвсем добре, Майкъл — каза Уинифред. — Двамата се запознахте на подбор за състезатели по плуване, нали така? Май бяхте трети клас.

— Имате много добра памет — кимна Майк.

Веднага си представи тях двамата, мършави и бледи, по плувки, оглеждайки се един друг през коридорите на басейна. Двамата с Виктор бяха причудлива двойка. Виктор бе загънат с мантията на привилегията — син на дълбоко уважаван пастор и на дама от богат аристократичен род. Бащата на Майк бе професионален риболовец, а майка му боядисваше платове в Кранстън Принт уъркс. За момчетата в училищната стая на малкото градче класовите различия нямаха никакво значение. Но навън, в реалния свят, имаха. Голямо значение.

— Майкъл играеше най-преден защитник в отбора по ръгби в гимназията — каза Уинифред и положи изящната си ръка на рамото на мъжа си. — Сигурна съм, че това го помниш.

По-възрастният мъж се усмихна, когато направи връзката.

— Права си. Доста време измина оттогава.

— Определено.

Майк не можа да измисли приличен начин да подхване темата, така че започна направо.

— Вижте, трябваше да се обадя или да ви посетя много по-рано, но дълго време ме нямаше в града. — Майк не поясни — искаше по-бързо да приключи. — Ужасно съжалявам за Виктор.

Усмивката на Роналд Уинслоу изчезна, както и предполагаше Майк. Ръцете на стареца затрепериха и той ги стисна здраво. В очите му се четеше отчаяние и объркване и Майк осъзна, че това не бе вече онзи самоуверен герой и изтъкнат гражданин. Роналд бе преживял Виетнам, но загубата на Виктор се оказа недъг, който не можеше да преодолее.

— Благодаря! — Уинифред извади чифт черни очила и бързо ги сложи. — Той бе най-скъпото нещо в живота ни. Това е загуба за всички.

— Разбира се. Ни най-малко не се изненадах, когато чух, че са го избрали в Общото събрание.

Уинифред се усмихна със сърцераздирателна гордост, все още подпряна на рамото на Роналд.

— Защо не дойдеш в къщи на кафе, Майкъл? Ще ни бъде приятно да чуем как я караш.

Страхотно, помисли си Майк. Първо Сандра, а сега и това. Трябваше да отиде на риболов тази сутрин.

— Благодаря. Много мило от ваша страна, че ме каните.

Той ги последва. Камионетката му пухтеше зад специално оборудвания им микробус, който се плъзгаше из града с достойнство като за парадно шоу. Семейство Уинслоу живееха в голяма колониална къща с двор, приличен на игрище за голф. Дългата предна веранда, боядисана в ослепително бяло, изглеждаше така, сякаш бе претърпяла козметична зъболекарска намеса. Той разпозна дървото, на което веднъж с Виктор бяха окачили въжена люлка. Желязната порта, която водеше към соленото тресавище зад къщата, бе с ръждясал мек, зеленикав цвят. Отвъд тресавището се простираше дълга крайбрежна ивица. Майк и Виктор твърдяха, че могат да видят чак Блок Айлънд и се заклеваха някой ден да преплуват разстоянието само за да покажат, че е възможно.

Микробусът спря пред издадена странична порта, а камионетката на Майк — зад тях. Вратата на микробуса се отвори и платформата за инвалидната количка се спусна с електрическо жужене.

— Спомняш ли си нещо от къщата? — попита Уинифред.

— Всичко. Имам много и чудесни спомени от това място.

На лицето й се изписа искрено задоволство и Майк в крайна сметка се зарадва, че е дошъл. Обаче още не бе споменал работата си за Сандра.

— Хайде да влизаме вътре на топло.

Майк се отдалечи от камиона, а Зеке залая обидено и притисна пухестата си муцуна в предното стъкло.

— Съжалявам за кучето. Ако ви притеснява…

— Изобщо не ни притеснява — отвърна Роналд. — Ще се успокои когато разбере, че нямаме намерение да те отвличаме.

Майк пристъпи в голямата светла кухня и спомените започнаха да нахлуват в съзнанието му един след друг. С точност, каквато не очакваше, той разпозна гостоприемната топлина на стаята, в която с Виктор пиеха горещ шоколад след цял ден пързаляне с шейни. През лятото оставяха пясъчни следи по полираните плочки и тършуваха из хладилника за сладолед.

С контролирани и премерени движения Уинифред наля кафе и тримата седнаха в голямата предна стая, обзаведена с мебели, принадлежащи на рода от векове. Макар че антикварните вещи бяха безценни, Уинслоу не ги държаха като символ за положението им, а като напомнящи знаци: ето това сме ние. Кутията с издължени чаши на Уинифред стоеше на странична масичка, на същото място от десетилетия насам, до подвързан с кожа том на Пруст. Но въпреки елегантното присъствие на картини с автографи, в красивата стая витаеше усещане за празнота.

— Изглеждаш направо великолепно — каза Уинифред, а очите й заблестяха от силен майчински глад. В сивата си фланелена пола, безупречно бяла блуза и ниски обувки тя изглеждаше непроменена — само дето лицето й излъчваше непоносима загуба. — Толкова… толкова си пораснал.

— Това свойство е характерно за възмъжаването.

Роналд сложи малко сметана в кафето си.

— Иска ми се с Виктор да бяхте запазили връзка. Двамата бяхте неразделни, доколкото си спомням.

— И на мен ми се иска… — Майк погледна големите му ръце, положени върху коленете. — Предполагах, че някой ден ще се засечем някъде. Не биваше да се осланям на случая.

Уинифред отправи поглед към поредица от снимки в сребърни рамки, поставени на масичката до нея. На всяка една от тях се виждаше Виктор — на ски, на яхта, усмихнат към фотоапарата при спечелването на поредната награда. Тя затвори очи, видимо бореща се срещу скръбта, която Майк само си представяше.

— Иска ми се Виктор да е тук. Той много те ценеше, Майкъл. Двамата бяхте като братя.

— Вижте, госпожа Уинслоу — поде той, — не исках да ви разстройвам с идването си…

Роналд се прокашля.

— Твоето идване е благословия — каза той. — Разкажи ни за себе си. Последната ни информация бе, че си спечелил футболна стипендия за УРИ.

— Точно така.

— Спомням си колко се гордееха вашите. С момчетата си организирахте голям лагерен огън, за да го отпразнувате.

В съзнанието на Майк изплува всеки миг от онази лятна нощ. С някои от момчетата взеха цяла каса бира от мазето на родителите му и стъкмиха лагерен огън на плажа Скарбург. Със запотени бутилки Нарагансет в ръка те седяха на довлечените от водата пънове и зяпаха звездите. Благодарение на бирата нощното небе се поклащаше леко, сякаш го наблюдаваха от палубата на кораб.

Все още ясно виждаше лагерния огън, засмените лица на приятелите си, налудничавите обещания, че никога няма да загубят връзка, чувството, че целият свят го очакваше. Всичко му се струваше светло и ново, бъдещето — златно, а светът сякаш се разтваряше като гигантски слънчоглед. Майк, чиито родители едва успяваха да го издържат в Уитис, сега заминаваше в колеж. Виктор бе приет в Браун, перлата в короната от университети в Роуд Айлънд, а накрая щеше да завърши докторантура в държавното училище Кенеди в Харвард. Големи мечти, големи планове. Никой от тях не можеше да предположи резултата.

— През втория сезон се контузих — каза той, изпреварвайки допълнителни въпроси. — Трябваше да напусна училище.

Всичко бе толкова отдавна, че Майк вече не се дразнеше. Което обаче не означаваше, че има желание да го споделя.

— И какво те довя обратно в града?

— Разводът.

— О, Майкъл! — Уинифред го потупа по ръката. — Съжалявам.

— Благодаря! — Той бръкна в джоба си и плъзна една визитка по масата. — Отново се залавям със строителния бизнес, но на местна почва.

— Е — обади се Уинифред, — добре дошъл у дома.

Така, каза си Майк. Трябва да приключвам вече. Той се загледа в прозореца, на който бе окачено едно от украшенията на Виктор от цветно стъкло и съобщи:

— Подготвям оферта за първата си голяма поръчка. Историческа реставрация в района.

Уинифред плесна с ръце.

— Това е чудесно, Майкъл…

— Исках да ви кажа, защото къщата принадлежи на вдовицата на Виктор, Сандра.

Сянка пробяга по слабото, красиво лице на Уинифред.

— Онази съборетина на Блу мун бийч.

— Мисля, че възнамерява да реставрира къщата, след което да я продаде. Сметнах, че трябва да знаете. Това е работа — добави Майк. — А аз се нуждая от нея.

Очите на Роналд Уинслоу проблеснаха гневно.

— Ако си избрал да работиш за тази жена, няма да те спираме, но от уважение към себе си трябва да погледнеш фактите…

— Извинете ме, сър. Фактът е, че тя има нужда от строителен предприемач, а аз имам нужда от работа. Нямам намерение да се обвързвам лично с нея. Само с къщата.

Уинифред хвана мъжа си за ръка.

— По-добре е парите на Виктор да бъдат дадени на теб, отколкото да се похарчат за… само милостивият бог знае какво друго е намислила тази жена.

— Никога не сме я разбирали — добави Роналд, а пламъкът в очите му догаряше.

— Тя бе единственият лош избор, който Виктор направи — вметна Уинифред.

Майк се напрегна и започна да мисли как да си тръгне любезно. Вече бе изпълнил дълга си — изказа съболезнования и съобщи за намеренията си. Но преди да успее да се извини, Уинифред напълни отново чашата му.

— Той загуби първите си избори — подхвана Роналд, а лицето му омекна от старите спомени. — Така че реши да работи върху имиджа си, което означаваше, че трябва да се ожени. С Уинки, естествено, се зарадвахме, но винаги сме смятали, че ще избере някоя, с която е излизал преди, някоя, която познавахме.

— Когато доведе тази жена вкъщи, те вече бяха сгодени — обясни Уинифред, свивайки презрително устни. — Никога не бяхме чували за нея, не познавахме рода й, не знаехме абсолютно нищо за нея. Но Виктор изглеждаше доволен. Бог е свидетел, че тя изглеждаше достатъчно красива на рамото му.

Майк кимна, преструвайки се, че не схваща неодобрението им към снаха им.

— Винаги съм вярвал, че Вик ще се ожени за красива жена.

Нямаше представа какво го накара да каже тези думи. Всъщност, той никога не се бе замислял за кого ще се ожени Виктор, но му се стори подходящо за пред родителите му.

— Тя бе тиха, но добре възпитана. С малко наставления се научи да се облича и да се държи добре на официални срещи. Изглеждаше, че се разбират с Виктор — в началото. Но тя винаги е била странна и потайна. — Уинифред потърка с палец една от снимките на масата — Виктор с университетска шапка, стиснал навитата на руло диплома. — Познавам сина си. Не беше щастлив и подозирам, че остана с нея само заради вроденото му чувство за лоялност. Малко преди катастрофата ми призна, че тя го притиска за деца. — Тя погледна Майк право в очите. — Вярвай ми, отчаяно исках внучета, но не и за сметка на щастието на сина ми.

— Искаше да изчака, докато стъпи здраво на краката си в политическата си кариера — допълни Роналд.

На Майк това му прозвуча странно. Другите политици си имаха деца — например Кенеди.

— С Уинки смятаме, че тъкмо за това се скараха през нощта на инцидента — каза Роналд и хвана жена си за ръка.

— Вижте — подхвана Майк, чието неудобство нарастваше, — не е нужно да…

— Интервюираха ни дузина полицаи и медицинският следовател — продължи Роналд. — Със сигурност можем да разкажем историята на един от старите приятели на Виктор.

— Тази вечер те почти не си говореха — обясни Уинифред. — Бяхме на прием за събиране на фондове и напрежението бе толкова силно, че между тях прехвърчаха искри.

— Отначало — продължи Роналд — не искахме да вярваме, че Сандра е виновна. Но когато разни неща излязоха на бял свят, бяхме принудени да мислим немислимото.

— Имаше някаква ужасна логика — поде отново Уинифред. — Тя бе видимо нещастна. И щеше да наследи застраховката му „Живот“. — Уинифред и съпругът й си размениха изпълнени с болка погледи.

Майк се опита да разбере горчивината им. Какво ли си мислеха? Че Сандра е бутнала Виктор към смъртта, защото тя е искала деца, а той не? Защото се е стремяла към парите му? Дали пък Уинслоу не искаха просто да изкарат някого отговорен, един вид да намерят смисъл в безсмисленото?

— Не знаем какво е в главата й — добави Роналд. — Не смятам, че някой от нас изобщо успя да я опознае.

— Винаги съм мислила, че тя ненавижда успеха на Виктор — продължи Уинифред. — Всички го обичаха, но тя бе самотничка. Изобщо не бе създадена за жена на политик. Имаха си проблеми, но уважавахме самостоятелността им. Според мен тя желаеше развод, но не искаше да се раздели с парите му.

На Майк това му звучеше изсмукано от пръстите. Жената трябва да не е с всичкия си, за да инсценира катастрофа, при която да изложи на риск освен живота на Виктор и своя собствен. Но не каза нищо на родителите му.

— Вероятно си мислиш, че трябва да забравим — продължаваше да говори Уинифред. — Това казват всички. Да забравим и да продължим да живеем.

— Но не можем — призна Роналд. — Ние обичахме сина си, Майк. Ти би трябвало да го знаеш по-добре от другите.

— Не мога да понеса мисълта, че тя ми го отне и ще й се размине — добави Уинифред. — Внимавай с нея, Майкъл.

— Не се притеснявайте за мен — увери ги той и остави чашата с кафе. В съзнанието му се появи образът на Сандра, когато спаси живота на мишката при купчината дърва.

Майк се измъкна от тихото, елегантно имение, в което се носеше толкова много тъга. Той уважаваше Уинслоу, но те бяха впримчени в скръбта си, както Сандра бе впримчена в духащата отвсякъде стара къща на Блу мун бийч.

Искаше му се да може отново да си поприказва с Виктор, да поиграят баскетбол, да се помотаят заедно както някога, много отдавна. Каква ли беше версията на Виктор? Какво ли си мислеше, чувстваше? Дали се беше изплашил? Дали бе страдал?

Никога нямаше да разбере отговорите на тези въпроси. Само един жив човек знаеше истината за случилото се.

8.

Дневник

Шести януари, неделя

Десет полезни нови думи:

5. Алтернативен — който допуска само една от две или няколко възможности.

6. Елегичен — отнасящ се до, свързан със или съдържащ в себе си тъга по невъзвратимото минало.

7. Семиотичен — свързан със знаци или указания.

8. Кадуцей — крилат жезъл с увити около него две змии, носен от Хермес.

9. Евфонически — приятен за слуха, благозвучен.

10. Дефенестрация — действие, при което хора или предмети се изхвърлят през прозореца.

Сандра забарабани с пръсти по тефтера, след което отчаяно го захвърли настрана. В този пуст неделен следобед вятърът виеше така, че й бе невъзможно да свърши някаква работа. Обикновено най-добре работеше по време на буря. Нямаше ясна представа защо, но имаше нещо магическо и провокиращо в бурния порив на вятъра и чукането на дъжда по прозорците, в дрезгавия глас на тътена в небето.

В такива моменти тя сякаш попиваше енергията на бурята и любимата й писалка като че ли заживяваше свой собствен живот, плъзгаше се по страниците, оставяйки след себе си тъмно сини следи. Сандра не се вслушваше в собствените си думи, а се вживяваше в ролята на средновековен писар, записващ диктуваните му свише слова.

Но не и този ден. Срещата й с Роналд и Уинифред така я разтърси, че нямаше спомени как успя да се прибере. Уинслоу я бяха отрязали бързо и чисто като полева ампутация. Изпепеляващото презрение на родителите на Виктор беше обгорило болката.

Най-накрая Сандра прозря истината. Вече не беше техен издатък. Самоличността, която си бе изградила — съпруга, снаха, водеща личност в обществото — бе изрязана. Как можеше да бъде толкова глупава и да отиде в църквата с надеждата за… какво? Изкупление? Опрощение? Разбиране? Трябваше да помисли повече, преди да предприеме тази стъпка.

Кипнала от гняв, Сандра съблече костюма, който Уинифред й бе помогнала да избере миналата година, и нахлузи любимите си избелели дънки и пуловера на Виктор — макар да знаеше, че той все още носеше неговия аромат и че това щеше да я разплаче — и се опита да поработи.

Празният екран на компютъра наподобяваше сиво, дебнещо демонично око, което й напомни, че цяла седмица не бе отваряла пощата си, че съществуваше заговор да качат книгите й на онлайн страница и че някой бе отворил електронен форум, посветен на тезата да се докаже, че въпреки постановлението на медицинския следовател, смъртта на Виктор Уинслоу бе предизвикана от съпругата му. Тя бе жената, затворена в своята тревясала могила.

А на всичкото отгоре родителите й преживяваха криза и единственото нещо, което й оставаше, бе писането. То поне остана непокътнато след ужаса от катастрофата и последвалото разследване. Или може би не. След дълги часове, прекарани над тефтера, тя погледна надрасканото, преценявайки дали си струваше да включи в ръкописа изписаните страници.

Сандра използваше старото оправдание да не включва компютъра си по време на буря. Както всички, тя също бе чувала разкази за хора, които пренебрегвали тези предупреждения и продължавали да работят на компютрите си по време на бушуваща навън електрическа буря. Такива глупаци винаги завършваха зле — или буквално се превръщаха в гръмоотводи и биваха поразявани от ток, или хардуерните драйвъри се изпичаха като тостери и загубваха плода на целия им живот, счетоводните им сметки и — ужас на ужасите — електронната им поща безвъзвратно се стопяваше в цифровия ефир.

Вещите компютърни лица се присмиваха на подобни приказки и ги възприемаха като градски легенди, но Сандра не можеше да си позволи да проверява истинността им. Така че когато вилнееше буря — често явление посред зима, тя не включваше компютъра.

Сандра подпря брадичка с ръка и се загледа през прозореца към морето, заслушана в съскането и клокоченето на чайника върху печката. Стогодишните дъски се тресяха. Вятърът намираше пролуки в старите прозорци, тръскаше стъклата и завладяваше огромната къща със студенината си, срещу която никакъв огън не можеше да се пребори напълно. Изолацията на прозорците бе паднала преди години и никой не си бе направил труда да я поправи.

Мислите й се понесоха към Майк Малой, мъжът с широките рамена и очукания пикап. Ако не се беше появил тази сутрин, ако не беше й предложил кафе, Сандра надали щеше да успее да се прибере благополучно. Той нямаше как да знае колко благодарна му бе тя за компанията му и за простичкото му отношение на кого му пука относно катастрофата.

Катастрофата. Най-накрая някой я възприемаше точно такава, каквато си беше — ужасна, бедствена катастрофа, от онези, за които съобщават в главните новинарски предавания.

Навярно си въобразяваше, но Сандра чувстваше някаква странна връзка между нея и Малой. Знаеше, че не бива да се доверява на опасната топлина, която той събуждаше в нея, но й се искаше. След нещастието с Виктор тя се съмняваше дали изобщо разбира природата на любовта, на страстта. Вероятно просто не й бе писано да ги разбере. Може би тя бе едно от онези странни същества, предопределени да изживеят живота си сами, задоволяващи се с утехата на неголямото си семейство и неколцина приятели.

Ако знаеше кое е добро за нея, би се опитала да го постигне. Загубата на Виктор — първо в тайните и лъжите му, след това в мрачните течения, които го погълнаха, бе предизвикала толкова силна болка, че не искаше никога да я почувства отново. Не искаше повече да чувства нищо — нито любов, нито радост, нито тъга, нито ярост… Защото дори радостта си имаше своята цена. Не искаше никой да разтопи грижливо изградената й безчувственост, която предпазваше сърцето й.

Па бил той и Майк Малой.

Тя изостави безплодните си опити да работи и в съзнанието й се оформи решение. Имаше нужда от приятел, някой, който поне за малко да я изкара от нейния свят. Чувстваше се малко унизена, когато осъзна каква голяма част от социалния й живот се бе въртял около неговите приятели, неговото семейство, неговите графици. Сега приемите, срещите, празничните вечери и събирането на фондове бяха отпаднали, а тя остана само с две-три приятелки, които се интересуваха от нея, а не от мъжа, за когото се бе омъжила.

Джойс, фризьорката, която притежаваше „Усукани ножици“, изслушваше съчувствено проблемите на Сандра и весело отричаше клюките за катастрофата. И Барбара Доусън, която живееше близо до Уейкфийлд.

Веднага след като бурята затихна, Сандра се запъти към малкото градче във вътрешността и се озова в квартал с ново строителство. Паркира пред къщата на приятелката си и се зачуди дали не трябваше първо да звънне. Вече беше късно. Преметна през рамо издутия си сак и слезе от колата. Въпреки еднообразието от типови жилища в този краен квартал, къщата на Доусън изпъкваше сред тях — огромен, недовършен паметник на посредствеността. Но нямаше нищо посредствено в жената, която живееше там.

Сандра се качи на тротоара, окичен по краищата с очукани плевели, и пое по бетонна пътечка, по която бяха разхвърляни камион, лазерен скутер, две футболни топки, а полуизмит от дъжда надпис, надраскан с тебешир, предупреждаваше: Забранено за момичета. Малък минибус бе паркиран в страничната алея, а котешки следи личаха по праха върху него.

Сандра позвъни и отвътре екна цял хор Аз ще отворя, след което трополене от бягащи крака се разнесе като барабанен тътен. Вратата се отвори широко и се тръшна в препатилата в това отношение стена на фоайето. Четири еднакви чифта кафяви очи се фокусираха върху Сандра. Четири изпоцапани усти й се усмихнаха, показвайки различен брой зъби в зависимост от възрастта на притежателите им.

— Здравейте, Арон, Барт, Калеб и Дейвид — поздрави ги тя, започвайки от най-високия. — Може ли да вляза, макар че съм момиче?

— Да. — Те се отместиха в страни и я пуснаха да мине.

Сандра пристъпи в цветущия безпорядък на къщата на Доусън. Изпоцапана и на петна от обитаващото я племе, къщата миришеше наполовина на печени сладкиши, наполовина на клетка на хамстер.

Арон се провикна.

— Маамоо! Санди дойде!

— Ох, за бога! — Барб се появи във фоайето, подпряла с крак току-що проходило дете с огромни, кафяви очи и течащ нос. — Влизай, приятелко!

— Мамо, можем ли да излезем? — попита Барт. — Вече спря да вали, а трябва да си довършим окопа.

Майка му махна безпомощно с ръка и се предаде.

— Винаги съм си мечтала да имам военни окопи в задния си двор.

Бандата се стрелна към задната част на къщата, имитирайки в същото време изстрели от картечница.

Барб се отдръпна да ги пусне.

— Не тръшкайте…

Вратата се затвори с трясък.

— … вратата.

Малкият Етан закряка в знак на протест, заизвива се и се изплъзна от ръцете на майка си, след което се заклатушка след братята си с шумни протестни възгласи, докато Барб го спря пред телевизора, подаде му шепа чипс и пусна детско предаване.

— Можеш да ме наричаш „Майка на годината“ — каза тя усмихнато.

— Здравей, майко на годината — рече Сандра. — Подходящо време ли съм улучила?

— Я да видим Ралф е някъде из пущинаците и играе пейнтбол с приятелите си, ухото на Етан е възпалено, току-що наруших диетата си и изядох половин пакет Доритос, а синовете ми унищожават квартала с техните уреди за копане на окопи. И така, времето е идеално. — Жизнерадостна и дружелюбна като момчетата си, тя набързо прегърна Сандра. — Радвам се, че се отби. Звънях след като излезе постановлението, но никой не вдигна. Ще направя кафе.

Сандра седна на голямата като за столова маса, а Барб се засуети наоколо. Създателка на Джесика и Стефани — изключително популярната серия романи за момичета, Барб бе една от най-продаваните авторки в страната. Облечена с дънки и пуловер, зацапан с желе, тя бе непретенциозна като чашата с кафе „Санка“, което приготви с гореща вода от чешмата. Нищо, че бе с печат в чест на първия й бестселър според класацията на Ню Йорк таймс — ръбът й бе нащърбен, а позлатените метални букви се лющеха.

Двете се запознаха на среща на дружеството на детските писатели и илюстратори, което се събираше четири пъти годишно в библиотеката в Нюпорт. На пръв поглед между тях нямаше нищо общо — Сандра бе тиха и самотна, а Барб имаше цял отбор деца, но и двете споделяха една всепоглъщаща страст, която изкова силна връзка помежду им: пишеха книги за деца. Преди няколко години започнаха да четат черновите си и да ги обсъждат делово. Барб бе абсолютна професионалистка и божи дар в този объркващ и непредсказуем свят на издателствата. Животът на Барб, изпълнен с крещящи лудетини и непоправим хаос, ярко контрастираше с твърде тихото съществувание на Сандра.

Тя постави сака на масата в мълчалив знак, че ще говорят делово. Въпреки че Барб бе съчувствала и подкрепяла Сандра от самото начало на проблемите й, Сандра не обсъждаше много въпроса за Виктор нито с Барб, нито с някой друг.

— Нося ръкописа ти — каза тя и го извади. — Уважаема госпожо, вие непрекъснато ме удивлявате. На края ми се искаше да скоча и да се развикам радостно, когато Джесика и Стефани преминаха през града на розовата парадна платформа.

— Точно като в действителността, а? — И като посочи с ръка към обърнатата с главата надолу къща, в която мъжете преобладаваха, Барб добави: — Можеш ли да ме обвиниш, че пиша идеализирани фантазии за момичета? И аз прочетох твоя ръкопис. Само секунда, сега ще го донеса.

Тя излезе припряно от стаята, а Сандра се заслуша в анимационното филмче, загледана с любов в Етан, който беше разпръснал чипс навсякъде по масичката и бе заспал на дивана, стиснал черна пластмасова играчка. Животът на Барб с пет буйни момчета и с нейния гигантски съпруг пожарникар, както и стотици незавършени проекти, би стреснал много жени, но в Сандра се надигаше силен копнеж, разтърсващ я изцяло. Какво ли бе усещането толкова много хора да разчитат на нея, да я обичат, да разбиват сърцето й на парченца и отново да го сглобяват?

Сандра беше доволна, че се отби днес у Барб. Имаше нужда да се поразсее малко, да помисли върху единствения аспект от живота си, който не я беше изоставил — писането.

В издателския свят я познаваха като Сандра Бабкок, автор на критично акламирани детски романи. В тази си роля се чувстваше сигурна. След брака си с Виктор, Сандра пазеше писането настрана, отделно от самоличността й като негова съпруга. Не искаше някой да купува книгите й, защото бе омъжена за обществена фигура. Какъв бе смисълът? Освен това темите, по които възнамеряваше да пише, надали щяха да спечелят симпатиите на избирателите му. Фактът, че издаваше под моминското си име, не бе кой знае каква тайна, а само нещо, на което тя не даваше гласност.

Преди катастрофата имаше толкова много: съпруг, писателска кариера и целия онзи дребен, недооценяван лукс, предоставен от състоянието на Уинслоу. Беше повярвала, че и тя е една от рода Уинслоу. Виктор и родителите му бяха успели да я приобщят към семейството. Но когато се случи нещастието, подкрепата и чувството за принадлежност изчезнаха като загубен компютърен файл.

— Ето го — каза Барб, влизайки в кухнята с ръкописа на Сандра, а страниците буквално кървяха от множеството — и най-вероятно съвсем основателни — червени редакторски поправки. — Поздравления за статията в Ню Йорк таймс! Запазих изрезката да ти я покажа. — Тя нагласи лилавите си очила на носа и продължи: — Ето я и хубавата част прекрасно допълнение към канона на детската литература.

— Това е код, с който да ме наричат Силвия Плат на детските книги. Продажбите на този роман не бяха кой знае колко големи.

— Напиши нещо по-леко — посъветва я Барб. — Мисли с малко повече хумор. Мисли комерсиално. Включи някое куче. Или дракон като домашен любимец. В наши дни децата искат такива неща.

Сандра запремята през пръсти любимата си писалка. Хумор. Комерсиалност. Куче. Навярно Шарлот, която се опитваше да се справи с обхващаната от старческо слабоумие своя баба, можеше да преживее налудничаво приключение с някоя хрътка басет.

— Такива истории не ми идват отвътре — каза тя. — В моите книги винаги има някаква борба.

С всеки свой роман Сандра повеждаше читателите към ситуации, при които те бяха принудени да се изправят лице в лице със страховете, тайните, предразсъдъците, несправедливостта. Разказите й обрисуваха самотни деца с огромни проблеми и ограничен избор. Обичаше да изследва мрачните пътища, които те изминаваха — неизменно сами, — за да открият спасението. Това бе красотата на художествената литература. Проблемите изчезваха със затварянето на книгата.

— Знам, драга. Просто това ми мина през ума. Да ти кажа честно, направо се разплаках накрая, когато Шарлот завива баба си в леглото и й пожелава лека нощ. Трябва да се гордееш с тази сцена.

Сандра едва не изплю кафето си.

— Не мисля, че гордост е подходящата дума. Да ти кажа честно, според мен имам голям късмет, дето книгите ми изобщо се издават. А напоследък се чудя дали не би трябвало да пиша романи на ужасите. За това поне репутацията ми ще е в плюс.

— Не е смешно.

— Но е вярно. Казах ли ти, че семейството на Виктор смятат да заведат процес срещу мен за причиняване на смърт?

— Не. Божичко, какво си мислят тези хора?

— Че искат да обвинят някого, предполагам.

— Ти ще се бориш, нали?

— Да. След което ще продам къщата и ще се махна.

Насълзените синьо-сиви очи на Барб се разшириха.

— Не думай! Та ти обичаш онова място на Блу мун бийч! То е идеално — идеално уединение за писател. Така си мечтая за нещо подобно — само за мен, където да мога да чуя мислите си. — Тя огледа с отчаяние разхвърляната кухня. — Вече просрочвам срока си няколко седмици, а Ралф и момчетата пет пари не дават. Кълна се, че понякога мразя живота си. Наистина. Бих убила, за да имам твоя живот — ох, извинявай.

Сандра великодушно махна с ръка.

— Повярвай ми, не би искала моя живот. Понякога аз бих убила за частица от твоя шум и хаос.

Барб бутна настрани чашата си с кафе и постави ръка върху ръката на Сандра. Усещането бе топло и приятно.

— Притеснявам се за теб, Санди. Прекалено си изолирана и съвсем сама. — Барб я погледна в очите. — Говоря ти като на приятелка. Притеснявах се дори преди цялата тази каша с Виктор. Наблюдавах те по тържества и социални събирания — винаги изглеждаше сама, дори и заобиколена от хора, като една приятна, неангажираща се непозната, която само преминава от там.

Сандра отдръпна ръката си като ужилена.

— Лесно ти е да седиш тук и да приказваш подобни неща. Имаш пълна къща с момчета, които те обожават, а книгите ти се четат от милиони…

— Това е един начин да възприемеш нещата. А от друга гледна точка, аз живея в къща, която се разпада още преди да бъде построена докрай, момчетата са глутница хиени, а Ралф мисли по-скоро за следващата си партия шах през уикенда, отколкото за факта, че съседите вече за трети път ни предупреждават за състоянието на двора ни. Да не смяташ, че ми е лесно през всичките тези години?

Проблемите й прозвучаха толкова тривиални и незначителни, но Сандра разбираше, че за Барб те бяха истински. Осъзна също, че колкото и чудесно да бе приятелството им, в живота на всяка имаше неща, които нямаше да успеят да разберат.

— Имаш ли текила? — попита тя полу на шега.

— Имам нещо по-добро. — Барб стана от масата.

Затършува из претъпкания шкаф, отмествайки кутии мюсли и затворени с щипки пакети чипс. След минута се обърна с триумфална усмивка на лицето, протягайки позлатена кутия с изпомачкана коледна панделка на капака.

— Годива.

9.

— Това — каза Майк, като се отблъсна леко от голямата кухненска маса и се усмихна на Глория Кармайкъл — е най-хубавото нещо, което ми се е случвало през изминалата седмица.

Препасала стара престилка с извезана риба и лозунга Ям попчета в рая, жената на Лени започна да раздига масата. Закръглена и мека като узряла праскова, тя имаше криви зъби и честна усмивка.

— Наистина ли? Според мен сосът се нуждаеше от още малко аншоа.

— Беше превъзходен — заяви Майк и наистина го мислеше.

Лени и Глория го канеха на обяд всяка втора неделя, когато децата не бяха при него. Държаха се така, сякаш не правеха кой знае какво, но със сигурност знаеха, че приятелският им жест му помагаше да уталожи самотата, разяждаща го отвътре.

Глория спря зад стола и шумно го млясна по главата.

— Майка ти те е възпитала много добре.

— Не му говори такива работи — предупреди я Лени. — Ще вземе да се надуе.

— Така ли? — Глория изсипа остатъците от една чиния в кошчето. — Ти самият трябва да ми правиш комплименти от време на време, дръвнико.

— Не се връзвай на заяждането й, Лени — вметна Майк. — Тя е луда по теб.

Дори и да не беше с всичкия си, човек можеше да забележи силната привързаност между двамата. Ето такъв трябваше да бъде бракът — изпълнен с обич, смях и чувство на уют, когато са заедно.

— Хей, тя е заета — извести Лени. — Не се отчайвай, приятелю. Ще си намериш някоя друга.

— Не умирам от нетърпение.

Глория го потупа по рамото.

— Ама какъв номер ти скрои тази Анджела!

Меко казано. Бившата му съпруга спечели къщата и децата, а баща й пое бизнеса. Бащата на Анджела бе финансирал фирмата в самото начало, а когато бракът се разпадна, бесният Роки Меола пое ръководството на фирмата. Майк се озова с цял куп дългове. В началото адвокатът на Майк предложи да се захванат за любовната връзка на Анджела, но Майк отказа. Тя бе майка на децата му и не искаше да излага Кевин и Мери Маргарет на подобна битка.

Лени надигна поставена в кофичка бутилка Кианти.

— Да ти налея ли, Майк?

— Не, благодаря. Утре трябва да ставам рано и да подготвя оферти за хората, които ще наема.

Глория спря на път към кухнята.

— Лени ми каза, че ще работиш за Черната вдовица, така ли е?

Майк стана да й помогне с чиниите.

— Подготвям оферта за реставрация на къщата й.

— Иска ми се да не го правиш, Майки. Тази жена е вещица, мен ако питаш. — Тя започна да плакне чиниите и чашите и да ги нарежда в съдомиялната.

— Колко добре я познаваш?

— Достатъчно добре. Ходим при една и съща фризьорка, но тя винаги бе прекалено заета, за да ми обръща внимание. Показа си ноктите, когато бутна мъжа си през моста.

— Тъкмо това не разбирам. — Майк се отдръпна, докато Глория избърсваше плота. — Ако е толкова хитра, защо, по дяволите, и тя ще е в колата?

— Според една от версиите тя е излязла преди колата да се прекатури — предположи Глория.

— Не я подкокоросвай — предупреди Лени. — Цяла нощ ще ти надува главата с тези глупости.

— Може и да не е цяла нощ. — Глория смъкна престилката си и я подхвърли на облегалката на стола. — Ела да ти покажа нещо.

— Ох, господи… — Лени изблещи очи. — Казвал ли съм ти, че жена ми е психиатричен случай?

Тя го шляпна закачливо по тила, поведе Майк към хола и избра няколко ръчно надписани видеокасети от огромната колекция на рафта.

— Ето един специален репортаж, който излъчиха по „Вечерен журнал“ миналата пролет. Сядай, Майк. Искаш ли да ти приготвя пуканки?

— Така е добре.

Майк умираше от любопитство, но никак не се връзваше да яде пуканки, докато гледа предаване за починал мъж — особено мъж, който познаваше. За инцидента писаха във всички вестници миналата година и Майк си спомни как се втрещи, когато прочете за случая по заглавните страници. Но тогава се занимаваше с развода и бе прекалено погълнат от своите проблеми, та да отделя повече внимание за друго.

На телевизионния екран смътно позната руса репортерка прикова погледа си в камерата и проследи накратко историята на местния скандал. Задъханият й, тревожно звучащ глас заигра по нервите на Майк. С абсурдна сериозност тя изброяваше розови подробности от един приказен брак, завършил като в кошмар.

Виктор Уинслоу.

Въпреки всичките тези години стомахът на Майк се стегна. Беше странно да чуе по новините името на приятеля си и още по-странно да види появилото се на екрана красиво, лъскаво лице на Виктор, усмихващо се от корицата на месечното списание Роуд Айлънд, обявен за най-желания ерген в целия щат.

Зачуди се как ли Виктор се бе запознал с жена си. Сандра изглеждаше най-малко десет години по-млада от Вик, някъде към средата на двадесетте. В предаването я описваха като момиче с неизвестно минало, с нищожна кариера на писател и никаква самоличност освен тази, че бе избрана от Виктор. Сега сигурно й се искаше да бе избрана от някой друг, предположи Майк. По дяволите, най-вероятно дори работата като гардеробиерка й се струваше по-привлекателна.

На монитора за миг се появи снимка от сватбата им. Виктор и булката му стояха под сводестата арка на старата църква Съмърсет. Той бе облечен със смокинг на Брукс брадърс, а черната му копринена папийонка бе безупречно завързана. В булчинската си рокля Сандра изглеждаше като принцеса, с дълги ръкавици на ръцете, хванала Виктор под ръка. Устата й бе застинала в ужасена усмивка. Тя бе ослепително красива, каквато трябваше да бъде жената на всеки от рода Уинслоу.

Сега изглеждаше тотално различна. Косата, дрехите. О, но лицето! Майк се замисли за първата им среща, когато Сандра цепеше дърва в студения ден — не можеше да забрави обезумелите й кафяви очи, линията на устните й. Макар че не му се искаше, образът й се запечата в сърцето му.

Според репортажа Виктор и Сандра Уинслоу били златната двойка, самото въплъщение на младостта и обещанието, завладели сърцата на обществеността. Сватбата им била важно социално събитие и основна новина в медиите, а собственият баща на Виктор ги съчетал в църковен брак.

Последва колаж от бързо сменящи се видеоклипове. Виктор и Сандра, излъчващи жизнерадост и здраве като съвременни Пижо и Пенда; махащи за сбогом на път за сватбеното си пътешествие; танцуващи на тържеството по случай заклеването на Виктор след победата му в изборите; прерязващи церемониалната лента по откриването на новия мост Секонсет, един от основните законодателни триумфи на Виктор.

— Каква ирония, нали? — коментира Глория, седнала на дивана до Майк. — Той подкрепи финансирането на този проклет мост.

— Трябвало е да отпусне повече средства — вметна Лени. — Да укрепи по-добре мантинелата.

Майк продължаваше да се чуди какво ли се бе объркало в живота на Виктор и жена му. Но веднага си припомни, че всеки брак бе загадъчен по свой собствен начин. Нещата можеха да изглеждат нормално отвън, но една безупречна фасада можеше да крие непоправими пукнатини и пролуки, изгнили части и конструктивни повреди. При раздялата му с Анджела съществуваха множество разправии, особено след като и двамата обичаха безумно децата си.

Видеомонтажът показа по-късни кадри от моста — разкъсана мантинела, висящи бетонни късчета от разполовени и усукани железа. На пътя не личаха никакви следи от спирачки.

Марк примигна, замислен за дългия полет в мрачните води далеч надолу под моста. Какво ли чувстваше Виктор, полетял в черната нощ в колата, устремена с предницата си към ледените води? Като деца, двамата с Вик бяха безстрашни плувци и непрекъснато се предизвикваха да скачат от високия вълнолом на градския плаж, гонеха се от шамандура до шамандура. Но това бе през лятото и през деня.

Майк се опита да си представи смразяващата прегръдка на водата, погълнала колата на Виктор през онази нощ. До него Глория потрепери, макар Лени да се кълнеше, че за пореден път гледа този запис.

— Успяха ли да установят кой се е обадил за катастрофата? — попита Майк, без да откъсва поглед от страшните сцени на екрана.

— Не — отговори Глория. — Обадили се от телефонна кутия за спешни случаи на източния край на моста. Нали знаеш как е — всеки крие нещо. Никой не иска да се забърква. Случва се много по-често, отколкото си мислим. Някой вижда нещо, използва телефонната кутия и никога не узнаваме кой е бил добрият самарянин.

— Навярно не е бил чак толкова добър — предположи Лени.

— Все си мисля, че трябваше да разберат повече за онзи пистолет — каза Глория, когато кадрите показаха на зазоряване хаоса от търсенето. Полицейски коли бяха барикадирали моста от двата края, хеликоптери бръмчаха и се стрелкаха в зимното небе, мрежи се хвърляха от открити лодки, водолази в термокостюми се гмуркаха в убийствено студената вода.

— Не са намерили никакъв пистолет — отбеляза Майк. — Току-що го казаха.

— Имало е най-малко два изстрела от вътрешността на колата — поясни Глория. — Предното стъкло е било разбито. Някъде със сигурност лежи пистолет, а тази жена се преструва, че не знае нищо по въпроса.

Претърсили подробно района за оръжието, макар и шансовете да го открият да били нищожни поради дебелия слой тиня и силните морски течения. По мрежите се захващали само изпокъсани парчета дрехи — лабораторните изследвания потвърдили, че са от вълнен смокинг като онзи, който Виктор носел вечерта на инцидента. Следователите преровили всички данни за регистрация на пистолет. Не открили нищо. Без оръжие не можели да докажат, че Сандра Уинслоу е застреляла мъжа си и е оставила тялото му да потъне в морето.

Въпреки това хората в района продължавали да вярват, че е сторила тъкмо това. Майк се замисли за Сандра Уинслоу: дори и телевизионният репортаж да бе наполовина верен, сега тя бе съвсем сама и на практика се криеше от всички.

Черната вдовица от Блу мун бийч.

— … насаме със съвестта си — изчурулика репортерката, а камерата показа в панорамен план обрасналия жив плет от рози пред мястото на Бабкок, след което приближи в едър план изкривените кепенци на прозорците и хлътналия покрив на гаража. Навярно Сандра се е надявала, че постановлението в четвъртък ще промени нещата, но Майк дълбоко се съмняваше в това, гледайки гневното изражение на Глория. Хората в околността за нищо на света не биха я оправдали, дори и да можеха да възкресят мъртвия.

10.

Дневник

Седми януари, понеделник

Десет неща, които обичах като малка:

1. Аромата на пица, носещ се от фурната.

2. Чужда валута, която пазех в кутия за пури Дач Мастърс.

3. Почерка на майка ми.

4. Посещението в библиотеката.

5. Пеенето на баща ми в ба…

— По книгата ли работиш? — попита бащата на Сандра, влизайки в кухнята на бунгалото в Ийст Провидънс. Току-що излязъл от банята, от него се носеше същият аромат, който Сандра помнеше от малка — Айриш спринг и Аква Велва.

Тя бързо затвори тетрадката и сложи капачката на химикала.

— Само драсках, докато изчаквах да се прибереш. Как мина голфът?

Сандра бе пристигнала малко преди баща й да се върне от следобедната игра. Откакто се пенсионира, той играеше и в сухо, и в дъждовно време, през лятото и през зимата, всеки работен ден.

— Не много добре. Времето е дяволски студено. Как върви книгата ти?

Тя го наблюдаваше така, сякаш искаше да се увери, че това е баща й, а не някой двойник, насаден от извънземните, отвлекли в космоса истинския й баща, който за нищо на света не би оставил майка й да си тръгне. Нямаше представа какво точно търси — извинение за това, че не й се обажда? Обяснение за раздялата? Дали не криеше някоя голяма тайна? Да пази нещо дълбоко в себе си? Не можеше да знае, защото мъжете не споделяха. Беше толкова просто. И отчайващо.

— Да ти кажа честно, татко — призна си Сандра, — не съм в състояние да се концентрирам върху работата.

Баща й отвори хладилника. Същият хладилник от детството й, само дето сега изглеждаше… различен. Неподреден. Храната бе натъпкана напосоки — сирене, салам, питиета в кутии. Нямаше ги стъклените тенджери с капаци и надписани етикетчета за гозбите; нямаше ги подправките, строени по височина; нямаше ги млечните продукти, подредени според датата си на производство.

— Гладна ли си? Или жадна? — попита я баща й.

— Не, благодаря. — Сандра го изчака да издърпа кутия бира и да я отвори.

— Защо ме гледаш така? — попита той директно както винаги.

— Как така?

— Като че ли съм болен.

— Извинявай, татко, но последния път, когато те видях, ти бе щастливо женен за майка ми.

Сандра знаеше, че е глупаво от нейна страна, но едва ли не очакваше да открие видими последици от раздялата — зееща рана, обрив, противни израстъци. През седмиците след смъртта на Виктор тя отслабна изключително бързо. Кожата й пожълтя, ноктите й се начупиха. А баща й изглеждаше незасегнат. Нещо толкова важно като разпадането на тридесет и шест годишен брак би трябвало да причини очевидно физическо бедствие. Как смееше да изглежда… нормално?

Той отпи глътка бира.

— Какво, да не би да очакваше от главата ми да никнат гъби?

— Нещо подобно.

— Съжалявам, че те разочаровах. — Той седна на кухненската маса и избута настрани цял куп неотворени писма.

— Не това ме разочарова, татко. Само дето е някак стряскащо, че ти просто… просто… не знам. Продължаваш постарому. Сякаш в действителност нищо не се е променило, само дето мама си замина.

Баща й се огледа из кухнята. Сушилникът за съдове бе затрупан с изразходени батерии АА, фуния за смяна на масло, компресор за гуми и няколко кочанчета от лотарийни билети. На кухненския плот лежаха стари вестници, а до тях бяха захвърлени ръкавиците и шапката му за голф. Майката на Сандра винаги го караше да оставя нещата си в гаража.

— Не си е заминала. Тя е навсякъде из къщата — подчерта той. — Тези пердета са правени от нея. Тези джунджурии на рафтовете са поставени от нея. Килерът е подреден от нея. — Лицето му едва забележимо помръкна. — Така че не ми казвай, че просто продължавам постарому. През цялото време мисля за нея.

— Тогава защо не намерите разрешение?

— Намерихме. Раздяла. След което, предполагам, ще последва развод.

— Това ли искате?

— Господи, скъпа, знаеш, че не в това е въпросът.

— А в какво?

Той се поколеба и сбърчи нос, а лицето му се сви от болка.

— Въпросът е в това, какво не искаме. Например тя не иска да играе голф, нито да лови риба. Аз не искам да уча бални танци, нито да пътувам. Нито пък да говоря ай-талиански или да се науча да готвя по китайски.

— Може да правите по малко от всичко — предложи тя.

Баща й нетърпеливо махна с ръка.

— Точно това пише в оня род книги Как да спасите брака си.

— Чел си книги за спасяване на брака?

— Пълни идиотщини! Колко време би издържала майка ти, преструвайки се, че харесва голфа? Толкова, колкото бих издържал аз при посещение на Британския музей.

— Вървете някъде, където и на двамата ви харесва — не се отказа Сандра.

— Скъпа, с майка ти вече обсъждахме ситуацията. Безброй пъти. Истината е там, че цялата ми служба премина в пътуване, отсядах в хотели, запознавах се с нови хора. А винаги съм искал да си стоя вкъщи.

— А мама винаги е искала да отиде на непознато място.

Сандра се надигна неспокойно от масата, приближи се до прозореца и се загледа в миниатюрния заден двор със самотното ябълково дърво и редичката божурови храсти, полегнали от студа. Някога там имаше пясъчник за нея и люлка.

Когато се замислеше за детството си, Сандра си спомняше… мълчанието. Мълчаливата й борба със заекването. Мълчаливото отчаяние на родителите й за проблема на Сандра. Мълчанието на учители, педиатри, логопеди, психолози — всички в очакване тя да произнесе думите. Вината не беше ничия, но детството й премина мълчаливо. Нямаше братя и сестри, с които да се кара, нито пък роднински орди им идваха на гости в края на седмицата. А бог й беше свидетел, че Сандра не бе заобиколена от хиляди приятели, които с нетърпение очакваха да играят с нея.

Тя се насили да мисли за брака на родителите си обективно, с погледа на страничен наблюдател. Сандра ли беше лепилото, което ги свързваше заедно? Не. Със сигурност не. Между тях имаше нещо, едва доловим тлеещ огън като жарава, струпана за сутрешния хлад. Той никога не гореше бурно, поне Сандра не го бе забелязала, защото избягваше да мисли за родителите си като за любовници, макар и понякога да се улавяше, че го прави.

— Иска ми се с мама да положите повече усилия и да разрешите проблема.

Сандра усети как кипва от яд с желанието да изтръгне нечие сърце и да го изследва подробно. Семейството й се разпадаше — тримата никога вече нямаше да са заедно. Щяха да спрат да съществуват като цяло — сплотеността от детството й безвъзвратно си отиваше. Виктор я беше предал, а сега и баща й я предаваше. Внезапно се улови да разсъждава за Малой, който предизвикваше в нея най-различни чувства. Сандра отпъди тази неканена мисъл.

— И двамата ще сте нещастни.

— Бяхме доста нещастни и преди да си тръгне.

— Защо? — Сандра отчаяно посочи с ръка към кухнята. — Тук си живеехте добре.

— Тук живеехме. И да е имало нещо добро, то просто… се изпари.

Сандра загледа баща си изпитателно в напразни опити да си изясни какво се бе променило. Навършил шейсетте преди няколко години, той все още изглеждаше добре, с ясни очи и винаги усмихнат. Беше достатъчно висок, така че жената до него спокойно можеше да носи високи токчета — нещо, на което приятелките на майка й от клуба по бридж гласно се възхищаваха. Имаше набита фигура, но не беше пълен. Най-привлекателната му черта бе гъстата коса, побеляла като сняг през последните години.

В лицето на баща й се четеше едновременно твърдост и добродушие. И дистанцираност — в начина, по който гледаше, в извивките на устните му. Сандра се замисли дали това бе ново, или по-рано просто не му беше обръщала внимание. И за първи път се зачуди дали и тя правеше същото — да страни от другите като начин за самозащита.

— Татко, опитахте ли въобще да получите някаква помощ? Нямам предвид книгите. Ходихте ли на консултант, или на… — През главата й пробягна мисълта за сексуални смущения, но за нищо на света нямаше да подхване тази тема, не и когато ставаше дума за собствения й баща. — Според мен трябва да отидете на семеен консултант.

— Ходихме вече.

— Нима? И?

— Ала-бала. Трябваше да пишем списъци за нещата, които харесваме в другия, всеки ден да изказваме по един комплимент, да си уговаряме срещи един с друг, всякакви подобни глупости.

Въпреки всичко Сандра се разсмя кратко.

— Срещи, комплименти. Звучи страхотно.

— С удоволствие бих го вършил, но това е повърхностно. За закърпване на ситуацията. Както знаеш, хората се отчуждават. А майка ти… — Той спря да допие бирата си. — Има някои неща, които никога не съм разбирал: какво иска, какво очаква, за какво си мечтае. Навярно всичко това се е натрупвало с течение на годините и сега е твърде късно да се поправи.

Сандра се опита да си представи майка си като жена, но трудно й се удаваше да извае образ на Дори, различен от този на съпруга и майка. Като такава обаче я виждаше съвсем ясно. Чиста и спретната в безупречно подредената къща. Любимият й пепелник стоеше на задната веранда. Откакто мъжът й отказа цигарите преди години, Дори излизаше навън и се отдаваше самотно на този свой порок. Кошничката за плетки все още стоеше до креслото й в кабинета с прилежно навити чилета прежда, отбелязани с малки тенекиени етикетчета.

На масичката за кафе любимите й книги бяха струпани така, както ги бе оставила след разгръщането им. О, как обичаше тя тези книги! Томове с размери на албуми разкриваха снимки на екзотични места — Кадис, Непал, Тасмания, Тинтагел. Сандра се опита да си представи как майка й води свой таен живот, замечтана за далечни страни и опасни непознати, но й се стори прекалено нелепо, та да размишлява за това.

Или пък не, каза си тя, като се сети за Виктор. Някои проблеми се кореняха твърде дълбоко и не можеха да се оправят. Разбра го в нощта, в която загина Виктор.

— Заради пенсионирането е — проговори тя най-накрая. — Някак си не се получи така, както очаквахте с мама.

— Да.

— Мама казва, че не си й помагал особено. И тя искаше да се пенсионира.

— Опитвах се да помагам, но когато зареждах съдомиялната, тя я преподреждаше. Когато чистех праха, тя ме следваше по петите и правеше всичко по своя си начин. Да не ти разказвам за чистенето с прахосмукачка.

Сандра виновно затвори очи. Навярно със своите проблеми тя неволно бе изсмукала малкото търпение и разбирателство, което все още съществуваше у родителите й един към друг.

— Моите неприятности напрегнаха обстановката. Загубата на Виктор, търсенето на тялото му, разследването — цялата тази каша продължи с месеци. Нищо чудно, че мама е искала да се измъкне за малко.

— Хей! — Баща й стана от масата и я прегърна през раменете. — Не искам да чувам нито дума повече за това. Случилото се с теб и Виктор е достатъчно гадно, та да се товариш и с мисълта, че ти си причина за нашата раздяла с майка ти.

Раздяла. О, каква болка причиняваха тези думи. В романите си Сандра пишеше за деца, чиито родители се развеждаха. Смяташе, че може да си представи тяхното объркване и страх, оприличавайки го на скачане от скала по тъмно, но сега разбра, че е била много далеч от истината. Свободното падане през нощта изобщо не можеше да опише чувството, което обхващаше човек при скъсването на родителите му.

— Виж какво, можем ли да говорим за нещо друго?

Рунтавите вежди на баща й се сключиха на челото му и той загледа изпитателно лицето й.

Сандра пое дълбоко дъх.

— Всъщност, освен за мама исках да обсъдим и още нещо.

— Какво?

— Нотариалният акт за къщата в Блу мун бийч. Знаеш ли къде е?

— Мисля, че е в мазето. — Той затършува в едно чекмедже, извади фенерче и излезе в коридора. — За какво ти е?

Сандра се прокашля.

— Татко, смятам да продам къщата.

Той спря на стъпалата за мазето.

— Нима?

— Да. Не съм си и представяла, че ще го направя, но…

— Пари ли ти трябват? Това ли е?

Родителите й не бяха кой знае колко добре финансово, но и не мизерстваха. Но със сигурност не бяха предвиждали да включат в бюджета си порасналата им дъщеря.

— Не поради тая причина мисля да продам къщата. Искам да се махна оттам, да започна някъде отначало.

— Мислех, че мястото ти харесва.

Сандра не им беше разказвала подробности около дребното хулиганство и среднощните телефонни обаждания. Достатъчно ги тревожеше историята с Черната вдовица.

— Това няма значение — отвърна тя. — Имам предостатъчно време да реша какво ще правя по-нататък — допълни тя, спомняйки си съвета на Милтън. — Къщата трябва да се ремонтира. Но възнамерявам да я продам и да се махна.

— Сигурна ли си, че не е заради парите?

— Да, татко. Справям се.

— Честна скаутска? — попита той.

— Честна скаутска. Всъщност, получих по пощата чек за хонорара ми. — Сандра бе звъннала на литературния си агент да обясни, че предният беше унищожен. Агентът й се оказа невероятен: Взривили са пощенската ти кутия? Мислех, че живееш в Роуд Айлънд, а не в Айдахо. — Това проблем ли е, татко?

— Баба ти и дядо ти оставиха къщата на теб. Имаш правото да я продадеш.

— Но ти не одобряваш.

— Аз нямам мнение по въпроса. Никога не съм се интересувал особено от мястото. Нашите ни мъкнеха там всяко лято. Винаги се отегчавах до смърт. Не можех да хвана дори мачовете на Сокс по радиото.

Стълбите заскърцаха под тежестта му и той потъна в тъмната бездна на мазето. Сандра го чу как се блъсна в нещо и изруга — ударил бе главата си в гредата. След няколко минути се появи отново с пожароустойчива кутия в ръце.

— От години не съм я отварял — осведоми я баща й.

Седнаха един до друг на канапето, той остави кутията на масичката и я почисти от паяжините. Отвори капака и отвътре се показа цяла колекция от папки, книжа, малки предмети в кутийки.

Баща й заизважда стари снимки, сертификати за държавни акции, училищни бележници, неща с отминала важност, като инструкции за употреба на радио с къси вълни, гаранция на производителя за пишеща машина, изрезка от статия за сина на съседите по случай приемането му в скаутската организация Ийгъл.

Други бяха толкова важни, че изглеждаха прекомерно крехки и трябваше да се пипат особено внимателно: къдрица бебешка коса, завързана с парче бяла панделка и мушната в плик. Акта за раждане на Сандра. Детска рисунка на птиче в гнездо, с внимателно изписани инициали Сандра Б. в единия край. Снимка на прадядо й и прабаба й, правена някъде през 1900 година. Емиграционен сертификат от Елис Айлънд на името на някой си Натаниел Бабкок.

Сандра вдигна пожълтял щампован документ.

— Вашето брачно свидетелство.

— Да.

— Какво ще стане с него, ако се разведете?

— Нищо. Предполагам, че ще се сдобием с друг документ за разтрогване на брака.

Той разгъна свидетелството и отвътре се показа малка сватбена снимка, защипана с телбод към листа.

Сандра заразглежда снимката и потрепери при мисълта, че на нея родителите й са били по-млади отколкото бе тя в момента. Двадесет и две-три годишен, баща й все още не й беше баща. Той бе просто Луис Бабкок, красив като Стюарт Грейнджър или Гари Купър.

И майка й, естествено, бе красива, сияйна и неуверена като всички булки.

Сандра знаеше, че и тя бе изглеждала по същия начин на сватбата си с Виктор. Знаеше го, защото снимките бяха публикувани в пресата.

Тя се опита да разгадае усмихнатите лица на родителите й на стария сватбен портрет. Имаше ли някакъв знак, като например спускаща се над тях сянка, който обричаше брака им на провал? Съществуваха ли някакви признаци в онази далечна 1966 година, които да предскажат, че съюзът им щеше да продължи само тридесет и шест години? Сандра се зачуди дали щастието на онези млади, наивни хора си заслужаваше болката, през която преминаваха сега. Някои вечери, докато лежеше будна в леглото си, Сандра се чудеше дали щеше да се устрои по-добре, ако изобщо не бе срещала Виктор. Той бе променил живота й в толкова различни аспекти.

Баща й прокара палец по подписа на булката, изписан със закръглен, момичешки почерк: Дороти Хелойс Слоукъм. Лицето му се отпусна от нахлулите в съзнанието му спомени, но Сандра знаеше, че той нямаше да ги сподели с дъщеря си.

— Татко — обади се тя тихо. — Толкова съжалявам. Наистина смятам, че двамата с мама можете да преодолеете тази ситуация. — Тя посочи към снимката. — Погледни! От вас се излъчва толкова много любов. Изписана е на лицата ви. Не можете да оставите всичко да се разпадне, само защото преживявате трудни моменти при адаптацията с пенсионирането.

— Много по-дълбоко е, скъпа.

— Значи ще трябва да се поровите по-надълбоко, за да разрешите проблема.

Той измъкна навит на руло пергаментов документ, завързан по средата с връвчица.

— Ето го и него. Оригиналният нотариален акт за Блу мун бийч, завещанието и прехвърлянето.

Сандра го разгъна, прочете сбитата юридическа дефиниция за имота и прокара пръст по релефния печат на документа.

— Достатъчно е четлив — заключи тя. — Смятам, че до лятото ще продам къщата.

— А после? — попита баща й.

— А после… — Студена тръпка пролази по тялото й. Нямаше ни най-малката представа как да започне живота си отначало. — А после… ще видя.

11.

Дневник

Осми януари, понеделник

Десет лъжи, които казах на терапевта си:

8. Никога не позволявам на заекването да влияе на живота ми.

9. Чувствам се напълно реализирана в ролята си на дъщеря, съпруга, приятелка и писателка.

10. Смятам секса за приятен и го класирам някъде между „през повечето време“ и „винаги“.

Нищо чудно, че успя да изкара само два изключително неползотворни сеанса, шест месеца след брака си с Виктор. Още тогава тя предусещаше проблеми — нещо, което сърцето й знаеше, макар разумът й да го отричаше. Но подсъзнателно навярно нямаше желание да изследва мрачните подводни течения, които ги раздалечаваха един от друг, поради което не посети отново терапевта.

Стомахът й се сви на топка, когато чу проскърцването на пикапа на Майк Малой, идващ по алеята. Присъствието му я дразнеше: не можеше да реши дали е приятел или враг. Все едно, знаеше, че не може да му има доверие.

Сандра се запъти към предната врата и разсеяно прокара ръка по косата си, при което внезапно се изненада. Беше се нагласила за него, тъй да се каже. Вместо обичайните си дънки и широк пуловер, бе сложила камуфлажни панталони и сабо, пуловер от ангорска вълна и сребърна брошка с формата на котка, която бе получила от Виктор за деня на влюбените.

Изглеждаше добре. Не като за жена на политик, но добре като за всеки ден.

Виктор я бе научил да обръща внимание на външния си вид. Преди това не го правеше, защото се смяташе за незабележима. След самотното си съществувание в гимназията, Сандра очакваше, че след колежа УРИ ще потъне в анонимност. Незначителният й, тих живот щеше да протече необезпокоявано, само дето една есенна вечер логопедът й я изпрати на среща с помощна група. Мислеше, че никой няма да забележи момичето в дъното на стаята, което драскаше в жълтия си тефтер. Но не знаеше, че бе хванала окото на местния герой.

След това всичко, всяка минута и всеки ден от живота й, се промени.

Сандра погледна през прозореца и установи, че Малой не изглеждаше изпълнен с предразсъдъци. Не че трябваше да ги има, каза си тя и неочаквана топла тръпка премина през тялото й.

Тъмната му, въздълга коса стърчеше изпод бейзболната шапка. Лицето му говореше, че е видял много от живота, а очите му бяха с цвят на незабравки. Но при Малой нежното синьо не му придаваше женственост, а контрастираше впечатляващо на черната му коса. Дебел спортен пуловер и подплатено яке преувеличаваха ширината на раменете му, а ръцете му бяха напъхани в дебели ръкавици. Дънките му Ливайс бяха избелели на възловите места, а работните му ботуши прибавяха още няколко инча към височината му от шест фута и нещо.

Суровият му, но неустоим чар предизвика странно присвиване в стомаха й. Нима бе възможно? Спомни си колко много харесваше изтънчената изисканост на Виктор, изящните му обноски. Майк Малой бе ужасно далеч от изискаността и изтънчеността. На Сандра не й се нравеше това влияние върху нея. Не беше сигурна дали изобщо трябва да си изгражда мнение за него.

Тогава забеляза нещо, което я изненада. Две хлапета скочиха от пасажерското място на пикапа. По-голямото бе момиче на около дванадесет или тринадесет, облечено в розово скиорско яке, шапка в същия цвят и ръкавици с един пръст. Момчето беше по-малко и заподскача наоколо с широките си дънки и незакопчани ботуши, сгушило под ръка мръсното куче на Малой, което се извиваше и напрягаше, докато момчето го пусна.

Когато Майк заговори децата си, той се приведе, опрял ръце на колене и ги загледа в очите. Посочи към плажа. Момчето нададе радостен възглас и се затича към дюните, а кучето заподскача след него. Момичето мушна ръце в джобовете си и бавно се насочи към водата.

Когато Сандра за първи път видя Малой, не можеше да си го представи като нечий баща. Нечий съпруг. Не че имаше значение, каза си тя. Но като го гледаше как наблюдава ветровитите дюни, където играеха децата му, и видя изражението на лицето му, тя като че ли откри нова черта в него.

През изминалите няколко години Сандра отделяше изключително много време на мисълта за майчинството. Понякога, когато виждаше хора с деца, я обземаше такава неземна завист, че сърцето й направо изгаряше. Почувства същото и сега, докато наблюдаваше Малой. Божичко, какво ли не би дала да притежава онова, което имаше той — две изцапани, шумни, непредсказуеми хлапета. Някого, с когото да се смее, когото да прегръща нощем, когото да обича с цялото си сърце.

Сандра си спомни първия път, когато подхвана темата пред Виктор. Бяха женени от година и той се подготвяше за първата сесия на Общото събрание. Виктор посрещна идеята с типичната си сърдечност и очарование, които толкова се нравеха на избирателите му. Хвана лицето й с ръце, задържа го нежно, сякаш бе нещо крехко и ценно, и отвърна:

— О, Сандра, да! И аз го искам.

Тя му повярва. Ето какво го правеше толкова добър политик. Дори собствената му жена, която го познаваше по-добре от всеки друг, вярваше на думите му.

Сандра се успокои и отвори вратата. Майк Малой грабна от камиона папка и кожена чанта с цип и тръгна по алеята към къщата. Сандра направи неуспешен опит да не го зяпа втренчено, но, о, господи! Този мъж бе като изваяна скулптура в стария си избелял чифт дънки.

— Благодаря, че се отзовахте толкова бързо — посрещна го тя с надеждата, че внезапното й изчервяване не си е проличало.

— Няма проблеми — отвърна той. Лицето му бе безизразно, очите му — непроницаеми. Не даде признак, че е забелязал спретнатото й, внимателно подбрано облекло.

Но дори и това безразличие я окуражи. Сандра бе привикнала и очакваше откритата неприязън и подозрение, с което я посрещаха всички, така че това бе нещо ново.

— Днес сте с компания — вметна.

Неутралното му поведение тутакси изчезна и той зае нападателна позиция.

— Това проблем ли е?

Тя отстъпи назад и протегна ръце с дланите напред.

— Изобщо не. Аз обичам децата. Просто търсех тема за разговор.

— Разбирам. Съжалявам. Нямах намерение да ви се нахвърлям така. Току-що ги взех от училище.

— Дайте да закача якето ви.

Майк прехвърли папката от едната си ръка в другата, съблече якето и й го подаде. Пръстите й потънаха в меката дреха, която пазеше топлината на тялото му. Сандра с мъка устоя на абсурдния порив да притисне лице към тъканта, преди да го закачи в нишата в коридора.

— Ако децата ви премръзнат, могат да дойдат да се стоплят.

Той се поколеба. Сандра се зачуди дали бе чувал местните клюки, или пък бе поразпитал тук-там след като му съобщи за проблемите си. След миг обаче кимна:

— Благодаря.

Сега той я изгледа внимателно, а откровеният му, преценяващ поглед се плъзна по пуловера от ангорска вълна, брошката. Сетне свали шапката, нагъна козирката и я натика в задния си джоб.

— Няма да е зле… да седнем. — Тя се насочи към старата маса с цвят на препечена кора и премести столовете така, че да са с лице към сводестия прозорец. От тази позиция лесно щяха да държат децата под око. — На колко години са децата ви?

— Мери Маргарет ще навърши тринадесет на пролет, а Кевин е на девет.

Сандра подпря с ръка брадичката си и ги загледа как играят с фризби, докато кучето бягаше бясно напред-назад между двамата.

— Струва ми се, че са доста забавни.

— Така е.

Той постави няколко книжа на масата пред нея и раздели листите на две купчини.

— Ето какво свърших. Изготвих оферта за основни ремонти. Другата е за пълна реставрация. Можете да ги погледнете и ако имате въпроси, ще ви отговоря.

— Благодаря. Хмм, искате ли кафе, чай или нещо друго? — попита тя, загледана в големите му четвъртити ръце. — В кухнята имам нещо за подкрепяне.

Тя бе подготвила чиния със сладки от меласа и купичка кашу. Простата процедура при подготовката за гости вече й се струваше чужда и тя отбеляза колко отдавна бе времето, когато посрещаше приятелите и съдружниците на Виктор в къщата им в града. Сандра, естествено, знаеше, че това не бе приятелско посещение, но в една или друга степен го усещаше като такова. И се чувстваше добре. Почти… нормално.

— Не, благодаря! — изрече той бързо и някак рязко. — Няма нужда.

Трябваше да е достатъчно наясно, че един нает строител няма да запълни празнината в живота й. Вбесена на себе си, тя насочи вниманието си към предварителните оферти. Работата му, отпечатана на лазерен принтер на бели листи, бе ясна и добре организирана и посочваше какво ще включва всяка фаза на проекта, както и изчислената цена за труда и материалите. Компютърни изгледи от къщата и двора представяха мястото като илюстрация от приказка.

Тя внимателно прегледа първия документ и се стегна в очакване на долния ред на последната страница. След което дълго време се взира в изписаната цифра. С безизразно лице насочи вниманието си към следващата оферта. Тя беше по-дълга, по-обстойна и с повече подробности. Докато я четеше, Сандра си представяше какво е имал предвид. Планът бе грандиозен. Цялото място, като се почнеше от дивите боровинки и живия плет от рози и се стигнеше до ръждясалия ветропоказател на покрива, щеше да се преобрази и да придобие блясък, какъвто старата къща никога не бе притежавала, дори и по времето на нейното построяване.

Тя постави ръце в скута си и започна да гледа ту едната, ту другата страница. Шест седмици или шест месеца. Бърз ремонт или пълна реставрация. Внушителна сума срещу финансов кръвоизлив.

— Е — произнесе тя, — благодаря. Поднесохте ми достатъчно материал за размисъл.

— Нямате ли въпроси? — Той скръсти ръце върху масата и се приведе напред. Погледът му бе прям и обезпокоителен, но в същото време тя можеше да гледа спокойните му сини очи без страх. Завладя я някакво странно чувство. Той я слушаше по различен начин от родителите й. Откакто се помнеше, винаги е усещала загрижеността им за заекването й. Не знаеха, че им личи, но когато тя говореше, те се изопваха по местата си, изпълнени с надежда, и Сандра го улавяше още от дете. Малой просто я слушаше, отпуснат и уверен. В този мъж имаше нещо твърдо като скала. За първи път от много месеци тя срещаше човек, който знае какво прави, който говореше просто и прямо, който беше напълно открит.

Или поне така си мислеше Сандра. Може би не трябваше да се доверява на заключението си, че Малой бе човек на място. Събитията от изминалата година бяха доказали, че преценката й бе опасно изкривена. Тя отново се улови, че сравнява Малой с Виктор. Съпругът й изглеждаше толкова нереален, докато Малой беше просто… реален. Обикновен. Може би затова й харесваше повече, отколкото би трябвало.

— Офертите са ясни. Целта на всяка е написана, както и приблизителната им цена. Точно това се надявах да ми кажете.

— Тогава ми се обадете, когато решите.

Сърцето й се сви при това заключително изречение и при начина, по който бутна стола си назад. Сутринта бе чистила цял час в очакване на посещението му.

Той не е гостенин, напомни си тя и го заповтаря като молитва. И все пак…

— Знаете ли — поде тя, — понеже ще продавам къщата, не би трябвало да ме е грижа дали ще се ремонтира така, че да мине огледа, или ще се реставрира изцяло.

— Но?

— Реставрацията е примамлива.

— Това е специално място — каза Малой. — Единствено по рода си. Ще е срамота, ако къщата се съсипе или окепази от някой, който си няма представа какво прави.

— Съгласна съм. Но защо трябва да ми пука?

— Не казахте ли, че къщата е семейно наследство?

— Разбира се, но няма да е, след като я продам.

Сандра не се смяташе за сантиментална личност, но когато си представи, че загубва къщата, нещо в нея пропука. Това бе нейното място, нейното убежище.

Абсурд, помисли си тя. Колкото по-бързо се махнеше, толкова по-добре. Животът в тази стара къща, изпълнена с родова история и приятни спомени, не значеше кой знае колко, когато никой не идваше на гости. Поправка: Никой освен наетата работна ръка.

— По-добре ще е да избера офертата с по-ниската цена, само основни ремонти, за да мине огледа.

— Мислили ли сте за колко ще я продавате?

— Ммм, не още. — Сандра не можеше да се насили за подобно нещо. Чувстваше се като предателка, задето смята да се отърве от имението.

— Разпечатал съм някои от последните цени в района просто за сравнение. — Майк Малой затършува в папката си и й показа списък с цените на близките имоти. — Погледнато от историческа гледна точка, в този район една реставрирана къща се продава с около двадесет и пет процента по-скъпо, отколкото нереставрирана.

— Тази оферта обаче е по-висока с много повече от двадесет и пет процента — подчерта тя.

— Планувам да свърша много повече, отколкото двадесет и пет процента допълнителен труд. Ако получа работата — добави той.

— О, ще получите работата, не се притеснявайте — успокои го тя. Но след като осъзна, че се съгласява прекалено лесно, добави: — Искам да кажа, след като проверя препоръките ви. Имате препоръки, нали?

Тя очакваше, че Майк Малой ще се наежи. Вместо това той извади един куп книжа и дебел албум от чантата с цип.

— Разбира се — отвърна той. — Разгледайте ги. Можете да се обадите на когото искате от бившите ми клиенти.

Сандра отвори албума и едва не се задави. На страницата засия като реализирана мечта едно имение в Нюпорт. Следващите снимки с околния пейзаж показваха лъскави плочки, изящни стълбища, извисяващи се колони, полирана дървесина. Албумът разкриваше къща след къща, похвали от исторически общества, дори награди.

Сандра вдигна учудено вежди. В този общ работник имаше нещо повече от онова, което се виждаше на пръв пглед.

— Много впечатляващо. — Сандра вдигна някакво списание. — Архитектурен дайджест?

— Писаха някои статии за проектите ми.

Заглавие „Духът на миналото“ попадна пред погледа й. Снимките бяха изумителни — Златен век и колониални къщи, тучни градини, приказни белведери и плажни кабини. Сандра хвърли поглед на текста отдолу и зачете на глас: Малой е надарен с визията на шаман, мистичен дар, с който възкресява обаянието и чара на една забравена епоха.

Лицето му почервеня и той се размърда в стола си.

— Не съм го писал аз.

На устните й затрептя усмивка.

— Визия на шаман?

— Това са глупости. Фактът е, че правя доста проучвания и си опичам работата. Договарям се само с хора, които ще свършат всичко както трябва.

Сандра въздъхна, загледана в снимка на прясно боядисана къща в Саконет, която можеше да мине за картина от Андрю Виет.

— Ще бъда честна с вас. Всъщност не мога да си позволя да реставрирам мястото. Предполагам, че не биваше да ви го съобщавам.

— Нали ми казахте, че притежавате мястото без тежести по него?

— Да.

— Тогава без проблем ще ви отпуснат заем. Къщата ще е гаранцията ви.

Сандра си представи как отива в местната банка и подава документи за кредит при хората, които от години познаваха Виктор.

— Не се притеснявам за самото отпускане.

— Защо казвате това?

— Нали разбирате, това със съпруга ми…

— Работата на банките е да правят пари. А не да слушат клюки.

Сандра загледа изпитателно суровите черти на лицето му, търпеливите му, загрубели ръце. Не носеше венчална халка, но това нищо не значеше. Той бе работник — вероятно оставяше скъпоценностите си в къщи. Може би на нощното шкафче, до спящата си съпруга. Дали се беше навел да я целуне сутринта? Тя дали вдишваше аромата на възглавницата му, дали усещаше топлината му в завивките?

Сандра преглътна с мъка, огорчена от хода на мислите си.

— Но съпругът ми е… Виктор беше доста известен тук.

— Нямам представа за подробностите в наредбите, но не е законно банката да дискриминира клиентите си.

Сандра се замисли за случилото се в неделя, когато семейство Уинслоу отказаха дарението й за църквата. Оскърблението от онзи миг затвърди упоритото й решение. Не можеше да си спомни кога за последно бе толкова решителна. Но го искаше. Искаше да преобразува къщата в Блу мун бийч в онзи красив дом, който прадядо й бе построил за семейството си. Нямаше значение, че след приключването на ремонта щеше да си тръгне. Проспектът на строителния проект сам за себе си беше доста привлекателен. Беше конструктивен, имаше начало и край. Може би щеше да възвърне равновесието в живота й, поне за известно време.

— Добре — съгласи се тя. — Да поговорим за реставрацията.

Разработиха пробен план и Малой бе повече от сговорчив, дори се съгласи да отсрочи собствения си хонорар до продаването на къщата. Сандра му завиждаше за самоувереността, с която Малой й представяше всяка стъпка от ремонтния процес. Виктор обикновено поемаше всичко в ръцете си, спомни си тя. Но по много по-различен начин. Виктор имаше дневен ред. Майк притежаваше визия. Две напълно различни неща.

Когато обобщиха графика и сумите, децата се върнаха тичешком от плажа. Майк се изправи и лицето му омекна като ги видя.

— Ще ги накарам да ме изчакат в камиона.

— О, недейте. Не и в такъв ден. Навън е кучешки студ. И най-вероятно умират от глад.

Сянка на съмнение пробяга по лицето му, при което стомахът на Сандра се сви на топка. В крайна сметка може би не беше неподатлив на клюките. Може би не искаше децата му да влизат в къщата на една убийца…

— Ще го преживеят — отвърна той. — Не искам да ги оставям сами, когато съм на работа.

— Да не сте самотен баща?

Той кимна.

— Децата живеят с бившата ми жена в Нюпорт.

— Разбирам.

Значи, в края на краищата, не беше женен. Изведнъж целият свят придоби по-красиви краски. А дланите й се изпотиха. Когато го смяташе за женен, интересът й към него бе подобен на интереса й към вечерна чанта от Джудит Либер — нещо зашеметяващо, но недостижимо за нея. Но фактът, че беше свободен, стопи тази безопасна дистанция.

— По вида ви съдя, че ви харесва да са с вас.

— Личи ли ми?

Сандра се усмихна.

— С всеки дъх, който поемате. Наистина ми се иска да влязат и да се стоплят.

— Вие си го изпросихте. — Той я изгледа изпитателно за миг, след което се приближи до задната врата и я отвори. — Хей, вие двамата, насам. Оставете ботушите си на изтривалката. Оставете и кучето там.

— Но, татко, на Зеке ще му измръзнат топките — запротестира Кевин. — Малките му космати топки.

— Край. Ще оставя теб на верандата.

Кевин сведе поглед.

— Съжалявам.

— Просто се събуй, ясно ли е?

Кевин и Мери Маргарет затътриха обутите си в чорапи крака и влязоха в кухнята, влачейки якетата си след себе си. Те се заоглеждаха като Хензел и Гретел със зачервени бузи и гладни очи.

Сандра се зарадва, че бе приготвила онези сладкиши с меласа.

— Здравейте — каза тя. — Аз съм Сандра. Искате ли сладкиши?

— Разбира се, благодаря! — Кевин Малой имаше кръгли бузи с пръснати тук-там лунички по тях, сините като венчелистчета очи на баща си и усмивка, която не слизаше от устата му. Само като я видя да се разтегля на лицето му, Сандра също се усмихна. Това бе достатъчно веднага да хареса хлапето.

— А ти, Мери Маргарет?

Момичето сви рамене.

— Добре. Благодаря!

В Мери Маргарет нямаше нищо, което моментално да й хареса. На Сандра това й стана ясно като метеорологична прогноза. Тя забеляза предпазливостта, изписана върху обруленото от студения вятър лице на момичето и в прикритите й очи и сякаш погледна в огледало през годините. Някога Сандра беше същата като Мери Маргарет — скована, интелигентна, чувствителна. Острият й поглед не пропускаше нищо.

— А какво ще кажете за един горещ чай? — предложи Сандра. — Смесен е, но ще ви затопли.

— Добре — отвърна Кевин.

— Да, моля — потвърди Мери Маргарет. Без да чака подкана, тя се запъти към мивката и изми ръцете си, след което кимна на брат си да стори същото.

Сандра наля гореща вода от чайника и разбърка чая в дебели порцеланови чаши. Децата седнаха на масата, започнаха да ядат от сладките и изчакаха чаят да изстине. Мери Маргарет отпи малка глътка. А Кевин духаше съсредоточено, докато бузите му се зачервиха от усилието. Сандра забеляза как Майк наблюдава сина си с дълбока любов, така явна и толкова лична, че й стана неудобно и отмести поглед.

Мери Маргарет се опитваше да приглади хубавата си, пълна с пясък кестенява коса, наелектризирана от качулката на якето. Очите й зашариха по множеството бележки по хладилника, прикрепени с магнити с образите на герои от анимационни филмчета. Навикът на Сандра да си пише списъци отдавна се бе разпрострял извън тефтера. Тя бързо прегледа бележките да не би някоя от тях да я смути: Десет неща, които да ям на закуска; Десет неща, които си спомням за дядо Бабкок; Десет неща, които да кажа на телефонен рекламен агент.

— Имам много списъци — обясни тя, макар че никой не я попита. Поради една или друга причина не се почувства глупаво — може би защото бяха деца. Тя никога не се чувстваше неудобно с деца. Това бе едно от нещата, които харесваше у тях.

— На всички пише Десет неща — отбеляза Мери Маргарет. — Защо десет?

— Не знам точно. Избрах това число случайно, много отдавна, а сега ми е навик. Предполагам, че ако не можеш да измислиш десет неща за списъка, тогава или си избрал грешна тема, или не мислиш достатъчно усилено.

Кевин сръбна шумно от чашата си, след което съобщи:

— Баща ми е на тридесет и осем.

— Благодаря ти, приятелче — каза Майк полуусмихнат.

— Идиот — промърмори Мери Маргарет под носа си.

Кевин не й обърна внимание.

— Знаеш ли, че сърцето на коня тежи девет паунда?

— Не, не знам — отвърна Сандра. — А ти знаеш ли, че бобърът може да задържи дъха си четиридесет и пет минути?

Очите на момчето се разшириха и тя буквално виждаше как мозъкът му складира получената информация, докато Сандра правеше същото — асимилираше факта, че Майк беше на същата възраст, на която би бил Виктор, ако беше жив.

Кевин протегна ръка и показа големичкия за китката му часовник.

— Сега в Италия е един сутринта. Това нещо има три часови зони.

Мери Маргарет изпусна многострадална въздишка към тавана. Малой, който стържеше едно шкафче с ножа си, за да види какво има под зелената боя, спря и се обърна към Кевин.

— Откъде имаш този часовник, синко?

— Кармин. Това е доведеният ми баща — обясни Кевин на Сандра.

Тя усети внезапен хлад в атмосферата и смени темата.

— Когато баща ми бил малко момче, прекарвал в тази къща всяко лято — подхвана тя. — Той твърди, че в двора има заровено съкровище, но не може да си спомни къде е.

— Къщата обитавана ли е от духове? — попита Кевин.

— Това все още го проверявам. Когато бях малка, често идвах тук на гости на баба ми и дядо ми и си мислех, че може би е обитавана от духове.

— Наистина ли? — сините му очи се разшириха от учудване.

— Да, но по-добре да не ти разказвам, защото няма да можеш да заспиш довечера.

— Не се плаша от призраци.

— Виждаш ли това? — Тя се приближи до ниска до раменете квадратна врата в стената. — Това е кухненски асансьор. Сега е развален, но преди се движеше между кухнята и мазето. Когато бил малък, дядо ми често се е криел там. Един ден, когато бях някъде на твоя възраст, забелязах, че той като че ли се движеше нагоре-надолу съвсем сам.

Кевин подсвирна с уста.

— Страхотно! Все още ли го прави.

— Не мисля.

— Но е вероятно — настоя той.

— Може. Тази къща е над стогодишна, което е достатъчно дълго време да се засели с призраци.

Сандра погледна почти предизвикателно към Майк, за да види дали няма нещо против разговора, но той изглеждаше погълнат в работата си, измервайки с метална рулетка мястото над шкафчетата.

— Защо казваш може? — попита Мери Маргарет. — Виждала ли си някакви доказателства?

— Не съм виждала нищо конкретно. Просто понякога ме обхваща това чувство. Например когато гледам пламъка в камината, виждам нещо необичайно в пламъците.

— Не се ли страхуваш? — попита Кевин.

— Не. Става ми малко тъжно, защото повечето обяснения за духове твърдят, че те обикновено са претърпели някаква загуба или са страдали от нещо в къщата. Но дядо ми и баба ми бяха добри хора, така че най-вероятно са се превърнали в добри духове.

— Аз не вярвам в призраци — заяви Мери Маргарет.

— Ще ремонтираш ли тази къща, татко? — попита Кевин баща си.

— Позна, приятелче.

— Хубаво. Има нужда.

— Кевин…!

— Съжалявам. Веднага да ми кажеш, ако видиш призрак.

Майк сви рулетката си с метален съсък.

— Сигурна работа.

12.

— В склада за дървени материали се зарадваха да те видят — подметна Фил Даунинг и влезе в пикапа на Майк, който подписваше фактурите.

— Да, доста време мина.

Майк запали мотора, нагласи огледалото за обратно виждане за да провери натоварените в каросерията на камионетката дървен материал, хоросан, бетон, гвоздеи и инструменти.

— Съвсем друго е да работя нещо различно от обичайните капещи мазета — каза Фил. Той бе водопроводчик и електричар и навремето работеше за Майк. Майк и сега смяташе да го наеме за боядисването, мазилката и довършителните работи, когато се стигнеше до там.

— Повярвай ми, на това място ще намериш много повече от течащи мазета.

Възможността да реставрира старата къща на плажа му напомни за нещата в работата му, които обичаше — да разгадава скритите тайни на стогодишни къщи, да открива първоначалното разположение, опитвайки се да види сградата и прилежащото място с очите на проектанта й.

Къщата на Бабкок дни наред не напускаше нито съзнанието му, нито компютърния екран и от тези ментални и виртуални светове Майк преплете в едно история, симетрия, природа и архитектурна теория. Този етап от работата винаги му беше харесвал, но винаги го изпълваше с горчиво-сладко чувство на съжаление. Именно тези неща му допадаха в онези далечни години в колежа — тъкмо в това беше добър. Всички го отписваха като калпазанин, но часовете по архитектура и проектиране възпламеняваха ума му. Но тогава контузи коляното си, а после и Анджела, и трябваше да зареже всичко по средата. Познатите му твърдяха, че се е справил чудесно с откриването на фирмата и успешното й разработване — и въпреки това Майк винаги бе искал да довърши образованието си.

Настоящият проект не можеше да се сравни с предишната му работа в Нюпорт, където наемаше цели бригади от специалисти по реставриране и боравеше със седемцифрени средства на заможни клиенти. Петнадесет години работа с пот на челото. Навярно някой ден Майк отново щеше да достигне това ниво, но можеше и да не го достигне. Засега си беше уредил проект с мащаби и ритъм, които можеше да контролира.

Той постави фактурите в една папка и подкара пикапа от паркинга.

— Тази поръчка е дребен залък в сравнение с предишния ни обем.

— Лека-полека — рече Фил и се ухили като видя изражението на Майк.

Наближаващ петдесетте, заклет пушач с плетена рибарска шапка, Фил бе тих и съсредоточен, гледаше си работата сериозно и спазваше обещанията си. Имаше още едни способности, които Майк смяташе за доста изненадващи — Фил бе станал изключително добър компютърен експерт. Дарбата му да изнамира изгубени файлове и конфигурационни системи неведнъж бе изумявала Майк. Майк не го познаваше добре, но Фил не криеше факта, че невинаги е бил толкова надежден. Животът му бе преминал бурно. Преди години го подвели под отговорност за катастрофа, в която нямал вина. Започнал да пие, а жена му го напуснала с двамата му сина. Фил се забъркал в редица каши поради алкохолната си зависимост, от съда го изпратили във възстановителен център и вече десет години бе трезвеник.

Седнал до Майк, Фил приличаше на призрак — тъжен мъж на средна възраст, без връзка с децата и бившата си жена, преживяващ на кафе, цигари и спомени, които с всяка година все повече избледняваха.

Фил извади цигара Кемъл и започна да я върти незапалена между пръстите си.

— Смятам, че точно това е начина човек да се справи с временния застой.

Магистрала едно следваше извивката на река Петаквамскат, която се провиждаше през голите дървета край пътя. Наситено синьото зимно небе бе толкова ярко, че очите на Майк се насълзиха. Ако времето се задържеше непроменено, можеше да се занимае със стария покрив — рядка възможност за такава дейност по това време на годината.

Докато караше към мястото на бъдещата им работа, Майк прехвърли отново през ума си работния план, а Фил изучаваше направените на компютър диаграми и височини.

Докато разлистваше разпечатките, Фил си подсвирна тихо.

— Графикът ти е много натоварен.

— Ще свърша навреме и в рамките на уговорените средства. Обещах.

— Ще трябва буквално да живееш там.

— Едно от нещата, с които напоследък разполагам в изобилие, е времето — сви рамене Майк. — Децата са при мен само един работен ден и всяка втора събота и неделя.

— Съжалявам за това.

— Идното лято това разпореждане отново ще се разглежда. Възнамерявам да поискам много повече време. — Той забарабани с пръсти по волана. — Пълна отврат! След като съм гледал децата си в продължение на години, изведнъж трябва да доказвам на някакъв социален работник, че мога да осигуря адекватно и стабилно жилище, както и подходяща среда. Адвокатът ми ме съветва да си потърся къща, но, по дяволите, децата ми обичат Рай. На яхтата са в пълна безопасност — преди прекарваха там всичките лета.

— Проклета работа — ако родителите са заедно, бог знае какви неща могат да вършат с децата си, да ги възпитат като идолопоклонници, да им татуират задниците или разни такива. Но веднага след като се намеси съдът, започваш да следваш нечии разпореждания. Едно аверче, което е методист, трябва да води децата на католическа служба всяка втора неделя. По разпореждане на съда, разбира се.

— Всичко, което ми е разпоредено, е разумно — каза Майк. — Поне засега. Само дето не ми харесва да ми го нареждат, сякаш съм малоумен или хаймана.

Системата като че ли бе специално измислена да изкарва най-лошото във всички замесени страни. Беше се научил да изоставя неща, към които всички инстинкти му подсказваха да се придържа с все сила. Трябваше да смени целия си начин на живот, което в крайна сметка може би не беше толкова лошо, но със сигурност го чувстваше като такова. Майк икономисваше по всякакъв начин. Живееше на яхтата, докато търсеше подходяща къща за децата си, всеки месец заделяше нещо настрана за тяхното образование, каквото и да е то, изплащаше издръжките. Всеки излишен долар, който припечелеше, биваше спестяван — за поредната битка в съда за преоценка на часовете за посещение, за един по-добър живот за Кевин и Мери Маргарет.

— Имай търпение — окуражи го Фил. — Нещата ще се оправят, ще видиш.

Майк не откъсна очи от пътя. Беше свикнал прекалено много с предишния си живот. А и не бе сигурен, че иска да се приспособява да живее сам, да вижда децата си в определено от съда време. Какъв живот бе това?

Съпругът на Анджела, Кармин, имаше повече пари, отколкото време за семейството, и непрекъснато харчеше за огромни количества маркови играчки, а се скъпеше за сериозни родителски грижи. Идеята да има деца му харесваше повече от факта да ги има. Майк се опитваше да изпитва благодарност, че с Кармин всичко бе наред — бизнесмен, пожарникар-доброволец, изглеждаше горд с децата. Разбира се, изобщо не се интересуваше от Майк, макар че доста удачно го криеше от Кевин и Мери Маргарет. Майк не одобряваше факта, че Кармин раздаваше скъпи подаръци за Хелоуин все едно пръскаше бонбони, но не казваше нито дума, макар че те винаги имаха по нещо ново от втория им баща.

Понякога Майк се измъчваше с мисли и се чудеше как ли им се отразява разделянето на семейството на две отделни домакинства. Беше наблюдавал Мери Маргарет и Кевин как се люшкат през цяла гама от емоции — от тъга до разкаяние, от неувереност до гняв. Семейният консултант предупреди него и Анджела да очакват конфликти поради нелоялност, преиграване, намаляване на успеха в училище.

Какво причиняваме на децата си, Анджела?

— Хей, приятелче, намали! — предупреди го Фил. — Нали не искаш да загубим товара си преди да сме пристигнали.

Майк погледна километража. Сто и тридесет! Господи!

— Съжалявам — промърмори той и отпусна педала на газта.

Когато свиха към крайбрежието, пейзажът стана по-див, с повече драматизъм, с по-гъсти горички, а вълните се разбиваха във високи, скалисти брегове. Майк видя изкривения ветропоказател на старата къща да стърчи над дебелите дървета с прекършени клони и прораснали храсти.

— Има нещо, което трябва да знаеш преди да започнем — каза Майк. — Клиентът е Сандра Уинслоу.

— Вдовицата на Виктор Уинслоу? — Незапалената цигара затрептя в ръката на Фил. — Не думай!

— Тя иска да продаде родовата им къща на брега.

— Не се учудвам. Не можеш да се измъкнеш ненаказан за убийство, докато в крайна сметка не изчезнеш.

— Мислиш, че тя го е направила?

— Вероятно не — отговори Фил. — Но тогава няма да е забавно. И така, каква е тя?

Тъжна. Тиха. Изнервена. Лесноранима. Майк не знаеше как да я опише. Не можеше дори да си обясни сложната му реакция спрямо нея. Фактът, че Сандра бе толкова самотна, му напомняше за собствените му загуби, изправяше го лице в лице с истината, която не искаше да признае.

— Не ми прилича на жена, която ще очисти мъжа си заради застраховката — отговори той.

— Никога не можеш да си сигурен за хората, не мислиш ли? А ти приемаш ли я като клиент?

— Не мога да бъда придирчив.

В миналото клиентите му се гордееха с работата му и му се възхищаваха, но от Сандра Уинслоу не очакваше ентусиазъм. По-скоро нетърпение и раздразнение.

Майк спря в алеята и паркира зад синята й кола. Фил слезе, запали и повдигна шапката си за да огледа къщата.

— Е, това е — каза Майк.

Жив плет от планински лавър опасваше двора, а лоза, по която все още имаше изсъхнали гроздове от предната година, провисваше от едната страна на рахитична ограда от кедър. Малка хранилка за птички бе закована на грациозен явор и Майк се изненада, че бе заредена със семена.

— Какво място само! — проговори Фил. — Сега разбирам защо искаш да го реставрираш.

Фил заоглежда дългата извиваща се веранда и дървената изработка под покрива. Подобно на всички дървени изработки в стил готика, къщата бе въплътила по-скоро фантазиите на строителя, отколкото плановете на обучен архитект. Натруфените дървени детайли бяха уникални и единствени по рода си — фактор, който щеше да вдигне цената на имота.

Странно чувство обземаше Майк всеки път, когато изучаваше къщата. Усещаше я някак позната — не само защото бе експерт в този вид проекти, но и заради цялостното разположение. Беше най-подходящото, с идеална гледка към океана, всяка част със свое собствено решение, но в хармония с останалите.

Сандра Уинслоу ги посрещна на предната врата и Фил пусна цигарата на алеята и я смачка с крак. Сандра изглеждаше малко разсеяна, с химикал зад ухото и колеблива усмивка. Носеше черни памучни панталони и пуловер, а косата й бе прибрана назад. Нямаше грим. Майк ги представи и обясни, че Фил ще се занимава с електричеството и водопроводите.

Тя разтвори широко вратата към официалния вестибюл.

— В кухнята има кафе. Обслужете се.

— Благодаря. — Фил влезе в коридора и с делови поглед огледа мястото от дъските по пода до високия таван. В къщата имаше столова, разположена до широкия преден салон, ниша с библиотечка и голяма кухня в дъното на коридора. Фил се запъти към кухнята, привлечен от острия, наситен аромат на кафе.

— Вашите копия от договора. — Майк й подаде страници, защипани с телбод. — Прегледайте го спокойно.

— Благодаря. — По устните й пробягна най-меката усмивка. — И аз имам нещо за вас.

Устата му пресъхна. Дявол да го вземе! Какво, по дяволите, имаше в тази жена? Само един поглед, кратка размяна на реплики и веднага усети неочаквана топлина, която се усилваше всеки път, когато я погледнеше. Нямаше красотата на Анджела — не замайваше главата и човек не подсвирваше от възхищение. В дълбоките й кафяви очи имаше някакъв магнетизъм, а лицето й бе честно и свежо. Според Роналд Уинслоу тъкмо заради това Сандра бе успяла да се измъкне по време на разследването.

— Трябва да отгатвам ли? — попита.

— Никога няма да се сетите.

Сандра го поведе към салона — стаята с най-драматичен ефект с оловните си сводести прозорци, които поставяха в рамка заслепяващата този ден гледка. Синята небесна краска притежаваше яркост, характерна само за зимата, и обагряше Атлантическия океан с най-тъмните нюанси на сапфира. Две птичета от цветно стъкло, овесени на рамката на прозореца, пречупваха светлината. Майк докосна едното с пръст и стаята се изпълни с цветове.

— Виктор ги направи — каза тя тихо. — Това му беше хоби.

Майк се обърна без да коментира. Стана му тежко да гледа тези малки стъклени украшения, закачени на слънчевата светлина, след като разбра, че Виктор ги е правил. Колко ли по-тежко й беше на Сандра, неговата вдовица. Чудеше се как ли изобщо издържа.

Тя се приближи до нишата с отрупана с книги библиотечка, бюро с компютър, принтер и препълнени с писма и формуляри тавички. Майк не можа да види какво има на компютърния екран. В интернет ли се бе ровила? Пасианс ли бе редила? Или пък е изпращала писмо на таен любовник? Сега, след като местните я отбягваха, целият й свят в този компютър ли беше?

Искаше му се да я попита, но знаеше, че няма да го направи. Невидимата й защитна черупка издигаше граници между тях. Но едновременно с това тя го вълнуваше по начин, който Майк нито очакваше, нито харесваше. Поради уязвимостта й, Майк се замисляше и осъзнаваше, че от дълго време бе притъпил емоциите си. Искаше семейството си обратно, то ужасно му липсваше и по някакъв начин Сандра Уинслоу изкарваше на повърхността цялата тази нужда, заровена дълбоко в него.

— Ето — каза тя и му подаде навит на руло документ, пожълтял от годините и с оръфани краища. За миг очите й заблестяха с неприкрито задоволство. Майк се зачуди дали беше такава с Виктор, несъзнателно сексапилна, малко скована, с почти момичешка привлекателност.

Той разви свитъка на кръглата масичка пред прозореца. Сандра притисна краищата с рапани, пепелник с копчета, празно шише от сода и поднос от „Бар Шилерс“. Майк с изумление се втренчи в добре запазения план на къщата с чертежи и подробни обяснения за височините.

— Страхотно, нали? — попита тя и се приближи до него. — Намерих го в къщата на баща ми, заедно с нотариалния акт.

— Вие сте… — Майк се спря, тъй като не искаше да нарушава дистанцията с тази жена. — Това е рядък документ — направо невероятно! Ще направя работни копия, а оригинала можем да регистрираме в историческото общество.

За секунда в очите й блесна светлина, която му показа съвсем различна жена под мрачната фасада. Този миг на непредпазливост разкри чувственост и уязвимост, все неща, които изобщо не трябваше да го интересуват. Но една мисъл го заля като неконтролируема вълна — Искам те! — и тя навярно я усети, защото се отдръпна като от гореща печка.

— Нямам нищо против. — Макар че не помръдна, Сандра сякаш се оттегли.

— Голям късмет имате. Това е истинска находка.

Майк усещаше, че я изнервя, но не знаеше защо. Замисли се за държанието й към децата му — много по-отпусната и естествена, отколкото бе в негово присъствие. Кевин и Мери Маргарет си нямаха и представа за проблемите й и я приемаха такава, каквато я виждаха. В камионетката към къщи Кевин дори заяви, че я харесва. Мери Маргарет изобщо не приказва много — Майк не знаеше какво става в главата на дъщеря му напоследък.

— Докато времето е стабилно, ще се заема с измиване на покрива с вода под налягане — обясни той и си наложи да не мисли повече за тази жена, особено във връзка с децата му. Тя бе клиент, нищо повече. — Не мисля, че има нужда от подмяна, но ще разбера със сигурност след като го почистя.

— Малко е студено за работа навън — каза тя.

— Ще го преживея. Имате ли външен кран?

— Да.

— Хубаво. Тогава ще започвам.

— Обадете се, ако имате нужда от нещо.

— Непременно.

Майк я изгледа изпитателно за миг — нервни ръце, мека уста, големи очи. Нямаше вид на човек, който можеше с нещо да помогне. Изглеждаше разтревожена и объркана. Непознат порив завладя тялото му. Беше странно отново да мисли за жена, особено пък за тази жена. Искаше да я прегърне, да я усети върху гърдите си, да прокара леко ръце по лъскавата й коса и…

— Ще стъкмя пръскачката — изсумтя той.

Трябваше да излезе навън и да се заеме с работа, която включваше студена вода и високо налягане. Може би това щеше да проясни главата му. Без да каже ни дума повече, той се обърна и излезе. Половин час по-късно Майк стоеше на покрива и държеше в ръка маркуч, свързан с ревящия долу на земята компресор.

Омотан с кабели и жици, Фил сновеше напред-назад между къщата и електрическото табло, изучаваше античната електрическа мрежа и драскаше бележки.

Майк изпита силно първично удоволствие от мощната струя вода, ромоляща по покрива и изскубваща мъхове, лишеи и изсъхнали пръснати тук-там бурени, прораснали в пръстта между старите плочки. От тази си позиция виждаше движението по крайбрежния път. През лятото щеше да се задръсти от коли, каравани и открити джипове с гърмяща от тях музика. Но в средата на зимата движението бе оскъдно.

В далечината забеляза тъмна лимузина, която се носеше пред бял микробус с апаратура на покрива. Майк се намръщи, когато лимузината сви и гумите й засвириха по отрупаната с натрошени мидени черупки алея. Логото „УРИК новини“ бе изписано на микробуса откъм страната без прозорци, а върху него бе инсталирана малка сателитна чиния. Двама мъже скочиха, отвориха задната врата и започнаха да развиват тежки макари дебели кабели.

Майк слезе по стълбата и спря пръскачката, а един техник прекоси двора с голяма камера на едното си рамо. Двама мъже в черни костюми излязоха от лимузината.

— Нали това е домът на Сандра Уинслоу? — извика единият.

— Аз просто поправям покрива — отвърна Майк. Каквото и да следваше, Майк не искаше да се замесва. Той се наведе да провери компресора.

— И какво по-точно поправяте на покрива? — попита женски глас.

Майк се изправи и видя една блондинка недалеч от себе си. Лакирани нокти, червило с цвят на череши, взор, който пронизваше, който се натрапваше. Стори му се позната и зарови из паметта си, а след няколко минути се сети. Къртни Проктър.

Телевизионната репортерка бе по-ниска, отколкото си я представяше. С по-тънка талия. С по-буйна коса. С по-бели зъби. Същите предизвикателни гърди. Облечена бе в прилепнал по тялото костюм с широки, заострени рамене, които й придаваха вид на жестока садистка. Модно шалче се развяваше от студения вятър, а високите й токчета потънаха в натрошената настилка на алеята. Беше направила нещо с косата си така, че прическата й не помръдваше и с милиметър независимо колко силно духаше.

Майк извади червена носна кърпичка от задния си джоб и изтри ръцете си.

— Това записва ли се?

Искрената топлина и хумор в усмивката й го стъписа.

— Зависи от отговора ви.

— Работя по покрива. — Той посочи инструментите. — Майк Малой, „Строителни дейности Рай“.

— Къртни Проктър — представи се тя. — „УРИК новини“.

— Веднага ви познах.

— Естествено. — Тя се разсмя при вида на изражението му. — Егото ми ви благодари. — Тя го загледа втренчено няколко минути и добави: — Значи сте строител.

— Строителен предприемач. Специализиран съм в исторически реставрации.

— Колко добре познавате госпожа Уинслоу?

— Знам какво питате, но отговорът не е този, който търсите. Не я познавах до момента, в който ме нае да обновя тази къща. — Той погледна през рамо и видя екипът да се подготвя. — Имате ли нещо против да попитам какво става?

— Правим репортаж за ново развитие в местната история.

Всяко нервно окончание се изопна в Майк, но той се престори на безгрижен и се наведе да затегне някаква свръзка в пръскачката.

— Така ли?

— Ще й връчат жалба за причиняване на смъртта на съпруга й, Виктор Уинслоу.

Нямаше нужда да пита кой подава жалбата.

— Госпожице Проктър! — провикна се някой. — Готови сме.

Ивици бяла светлина обляха гол люляков храст. Ослепителната светкавица се премести върху занемарената стена на къщата и заплетените форзициеви храсти, по които все още висяха мъртвите им листа. На телевизионния екран мястото щеше да наподобява „Руби Ридж“ или някои от онези затънтени ферми, от които службите по „Контрол върху животните“ изземваха умиращия от глад добитък.

Майк се зачуди какво ли си мисли Сандра в момента, какво ли чувства. Със сигурност знаеше, че е хваната в капан и че връчващият й призовката служител нямаше да й позволи да избегне процеса. И тя, естествено, осъзнаваше, че местният новинарски екип бе дошъл да отрази шока и срама й с всичките му краски.

Майк забърника клапата на компресора, която изпусна с мокро съскане излишното налягане. Копчето за пускане лежеше на сантиметри от крака му.

От микробуса се понесоха множество електронни звуци, а сателитната антена се завъртя, докато намери подходящата позиция. Къртни Проктър се насади като екзотична орхидея пред къщата. Жена с клапа, на която бе изписано логото на предаването, затича напред, оправи развяващото се шалче и поръси с пудра върха на малкия, прав нос на репортерката.

Моторът на компресора издаде оглушителен шум. Един от екипа хвърли гневен поглед към Майк. Пръстите на краката му се доближиха още по-близо до копчето.

Костюмарите от съдебното управление поровиха из някакви книжа, а единият извади пакет, вързан с ластик. Погледът му бе лукав, а бузите му обрулени и зачервени от студа. Морският вятър заигра с дългото му черно палто. Той го поглади за да изглежда спретнат пред камерата. Цивилният слуга в изпълнение на дълга си. Вашите данъчни плащания в действие.

— … три… две… едно — отброи Къртни Проктър с оттренирано спокойствие. — Изправена съм пред старата къща край плажа, в която Сандра Уинслоу се крие след изчезването на съпруга й, щатския сенатор Виктор Уинслоу, обявен за мъртъв. Произнесеното в четвъртък постановление от следователите за нещастен случай не успя да постави край на спекулациите за мистериозните обстоятелства около трагедията от девети февруари.

Втренчи поглед точно в камерата.

— Очевидци, видели последни Виктор Уинслоу жив, твърдят, че блестящата млада двойка напуснала заедно тържеството на Демократическата партия, а госпожа Уинслоу била на волана на техния кадилак последна марка. Макар алкохолното ниво в кръвта й да не надвишавало допустимите граници, тя е шофирала безотговорно и с превишена скорост…

Къртни Проктър обобщи известните вече факти по инцидента, докато държавните служители се консултираха пред капака на колата. Един продуцент обхождаше района, за да намери най-подходящото място, от което да снимат входната врата.

— … скърбящите родители заведоха гражданско дело срещу Сандра Уинслоу — обяви Проктър — в обвинение за причиняване на смъртта на сина им…

Камерата даде панорамен изглед, след което се фокусира върху служителите, запътили се към входната врата. След броени минути щяха да натрапят известието на Сандра.

Пред погледа на Майк се появиха децата му, седнали на кухненската й маса и пиещи чай. Сетне си спомни деня, в който бе получил призовката за развод и жалбата. Току-що бе излязъл от банята, застанал на прага само по хавлия, водата от тялото му се стичаше по документа, а той го гледаше така, сякаш това бе колет, доставен по погрешка. Срамът и чувството за падение от онзи момент тежеше като камък в сърцето му, но поне никой друг не го беше видял.

В очите на Проктър припламна хищническа искра. Един от мъжете почука на вратата.

Всичко се разви за секунди. Майк държеше струйника в едната си ръка, а с крака си докосна леко компресора. Машината забоботи, а маркучът подскочи и се изопна. Силната струя се стовари върху сателитната чиния на микробуса и тя падна на земята. Изригна цял вулкан искри, а стреснатите служители приклекнаха, крещящи от уплаха. Майк спря компресора с крак точно в мига, в който входната врата се открехна. Водната струя намаля, изписвайки все по-тясна дъга, но преди да отмре напълно изпръска един от операторите. И Къртни Проктър.

— Проклятие! — извика тя и изтърва микрофона.

Майк изтича бързо напред.

— Господи, госпожо! Ужасно съжалявам! И представа си нямам как стана! — Той извади кърпата си и започна да попива водата от рамото й, от коприненото й шалче. Половината й руса коса увисна надолу, сякаш се стопи.

— Молете се на бог да имате стабилни връзки — изстреля тя през зъби, грабна кърпичката от ръката му и се зае с поливането. — Защото ще ви съдя, ако ще и делото да се проточи до края на света!

С ъгълчето на очите си Майк видя как вратата се отваря, чу заповедния глас на служителя и неуверения отговор на Сандра. Всичко приключи още преди да започне.

— Беше инцидент — защити се Майк.

13.

Дневник

Десети януари, четвъртък

Десет синонима на отчаян:

7. Безнадежден.

8. Покрусен.

9. Нещастен.

Няколко часа след като й връчиха призовката, Сандра седеше, потънала в спомени за онзи момент, когато се събуди в болничното отделение след катастрофата. Знаеше, че е ранена, но вцепеняващ шок я обгръщаше като мека възглавница и възпираше болката — поне за известно време. Обаче постепенно възглавницата спадна и не остана нищо освен силна болка. Милтън я бе предупредил да очаква подобен развой на събитията и в известна степен Сандра се беше настроила, но никаква подготовка не можеше да й попречи да почувства острите копия на предателството и недоверието.

Чудеше се дали би трябвало — би могла — да реагира по различен начин на ситуацията. Всичко се бе случило изключително бързо. Тя бе отстъпила крачка назад от вратата, скръстила ръце пред гърдите си, но пликът така или иначе бе пъхнат в ръцете й. Не си спомняше думите на служителя, имаше смътна представа за собствения си скован отговор, но няколко минути по-късно Сандра държеше документите, подпряла глава на входната врата, докато отвън Къртни Проктър показваше на Майк Малой до какви размери може да се разпростре гневът й.

Призовката стоеше недокосната до масичката в коридора. Всеки път, когато минаваше покрай него, Сандра се пазеше като от прокажена плът.

Предизвикване на смърт. Родителите на Виктор я съдеха, че е убила сина им. Загуба на обществено положение, компания, грижи, утеха… Нанасяне на емоционална разруха поради нехайност…

Причинените щети се лееха като молитва с второкласни бели стихове.

Разчитайки на усъвършенствания си талант да избягва всичко, Сандра се оттегли в кабинета, затвори дневника и прочете отново последната глава от книгата си, намирайки спасение в нейния измислен свят, далеч по-гостоприемен от истинския. Разказът бе убежище, място, в което тя можеше да подреди нещата по благоприятен начин. Прости дарове, роман за загуба и изкупление, най-сетне бе довършен. Шарлот, главната героиня, бе приела невъзвратимия процес на старческо слабоумие на баба си и внучката се бе наела да се грижи за старата жена — покъртителна размяна на ролите, написана от Сандра със сълзи на очи. С приемането идваше и изцелението, подобно слънчев лъч през зимен ден. Сандра се замисли за съвета на приятелката си Барб дали да не позволи на Шарлот да си вземе паленце, а защо не и басет, но не можа да си го наложи. Простите дарове, които имаше предвид в заглавието, бяха много по-съществени и задълбочени.

Сандра си имаше ритуал за отпразнуване на мига, в който последната чернова се разпечаташе на принтера й. Двамата с Виктор отваряха бутилка шампанско, нещо, което си позволяваха само за специални случаи. Замаяна след чаша и половина, тя обикновено се заливаше от смях, цитираше благодарствената си реч за престижната награда „Ади“ и имитираше шеговито начина, по който Виктор се обръщаше към дъщерите на американската революция.

А сега не знаеше какво да прави. Как щеше да завърши роман, когато Виктор го няма?

— Имате ли морски тел? — провикна се Фил Даунинг, работникът, който през по-голямата част от деня чукаше по стените в мазето.

Сандра отнесено се приближи до стълбите.

— Какъв тел?

— Морски. Розов препарат в бяла опаковка, за отстраняване на ръжда.

— О, възможно е. Проверете в гаража.

Когато беше малка, дядо й обикновено прекарваше цялото лято в стария сайвант, миришещ на моторно масло и инсектициди, и се отдаваше лениво на бездънната си страст да разглобява малки мотори. Поправянето на косачката осмисляше живота на стария мъж, който бе починал така тихо, докато Сандра учеше в колежа, че тя не знаеше как да скърби за него. Той й бе завещал лятната къща — сега Сандра се чудеше дали това действие не бе проява на новопоявилото му се чувство за хумор.

— Изберете си оттам каквото ви хареса — обърна се тя към Фил, който в този момент минаваше покрай нея. — Но имайте предвид, че някои от нещата в гаража са от половин век.

— Благодаря! Ще погледна.

Фил затрополи нагоре по стълбите, а окачените по жилетката му гаечни ключове и волтметри задрънчаха. Беше от ония хора, които не искаха да привличат вниманието — затворен в себе си, той наблюдаваше света със стаена в очите си умора и мъдрост, а проблемите бяха белязали ъгълчетата на устата му с бръчки. Сандра долавяше някакво притворство и не му се доверяваше особено, но Фил работеше тихо и усърдно по къщата и за разлика от Майк Малой не я разсейваше.

С Малой нещата стояха съвсем различно. Сандра го виждаше в предния коридор, качил се до средата на стълбата, проверяващ касата на полукръглото прозорче над вратата. Слънчевата светлина в късния следобед струеше върху дългото му тяло, тъмната му коса, мускулестите му мишци. Имаше плосък корем и тесен ханш като на атлет, макар да не създаваше впечатление за тип, който прекарва с часове във фитнес залата. Лицето му не притежаваше и следа от класическа изтънченост — такова лице можеше по-скоро да се види в бойни филми, или по каталози за планинска екипировка.

Но привличането не бе само физическо. Под грубата външност тя бе доловила изненадваща и светла човечност: личеше си в отношението му към децата, а и в реакцията му след като видя оригиналните планове на къщата. И може би, само може би, когато се бе погрижил за пришките на ръцете й в първия ден, когато се видяха.

Или пък не, казваше си тя. Навярно намираше несъществуващи качества в мъж, който просто възнамеряваше да реставрира къщата й. Но дори и така, Сандра непрекъснато мислеше за начина, по който Майк гледаше децата си — с любов, гордост и несигурност. Или пък за начина, по който се отнесе някъде далече, докато разглеждаше старинния документ. Или за начина, по който я докосна, с нежност, от която Сандра едва не се разплака, защото й напомни колко отдавна не я бе докосвал мъж.

Тя вдигна ръкописа и пристегна страниците с ластик. Взе един голям плик и надписа с маркер адреса на агента си. Сандра не беше суеверна, но й се стори не особено редно просто да напъха двеста осемдесет и четирите разпечатани страници в плика и да го изпрати без да си помисли нищо. В крайна сметка това бе Шарлот. Шарлот, която живееше във въображението й повече от година и бе част от Сандра от още по-отдавна.

Макар и измислен образ, Шарлот й даваше мощна сила. С гъстата си коса и недоумяващи очи тя бе присъствала на цялата трагедия с Виктор. Помагаше й да не се отдаде на отчаянието дори и в най-черните й дни. На страниците на книгата Шарлот водеше слънчев живот, далеч по-благороден от живота в действителността.

Ето защо Сандра я обичаше по странен, абстрактен начин. Тя импулсивно вдигна купчината страници и притисна устни към тях.

В същия миг през вратата влезе Майк Малой със стълба в ръцете. На лицето му се изписа странно изражение, докато оставяше настрана стълбата.

Сандра се вцепени.

— Знам, че изглежда смахнато.

— Виждал съм и по-смахнати неща.

— Тъкмо щях да изпращам ръкописа от книгата — обясни Сандра, борейки се с плика.

Без да бърза, Майк го взе от ръцете й и го разтвори, за да може тя да напъха страниците.

— Каква книга?

— Пиша романи за деца.

— Така ли?

От близостта му Сандра се почувства неспокойна, но в същото време копнееше за тази близост. Усети изключително ясно топлината на тялото му, аромата му, начина, по който износената му дънкова риза падаше върху раменете му. Дори чуваше дишането му, което само по себе си не бе кой знае какво, но кога за последно бе стояла толкова близо до някого, та да чува дишането му? Но имаше и нещо друго. Разтърсващото чувство, което обхващаше една жена, когато безпогрешно усетеше, че мъжът иска да я докосне. Макар че бе неопитна в това отношение, Сандра веднага разпозна чувството.

Тя развълнувано затършува за телбод в чекмеджето.

— В колежа учих есеистика и първата си книга публикувах под моминското си име преди няколко години.

— Ето това е постижение. Наистина — каза той. — Чудя се дали децата ми са чели някоя от книгите ви.

— Мери Маргарет може би. Те са предназначени за нейната възрастова група.

— Тя непрекъснато чете. Винаги носи купища книги от библиотеката. — Майк й подаде плика и ръката му леко докосна нейната. От това случайно докосване в нея избухна цял вулкан от топлина.

Тя се усмихна нервно и отстъпи крачка назад.

— От моя тип деца.

С три бързи движения Сандра защипа с телбод затворения плик, като през цялото време крадешком поглеждаше към Майк. Толкова отдавна не бе водила обикновен, личен разговор с някого. Но и други неща я привличаха и очароваха — небрежният начин, по който подпъхваше палец в колана на дънките си. Изгарящият му поглед, който се задържаше върху нея няколко секунди по-дълго и от който сърцето й се разтуптяваше.

Той не правеше нищо, за да привлече внимание върху себе си, но в негово присъствие всяка секунда нервите й се изопваха. И противно на логиката и очакванията, тя се улавяше, че мисли за формата на устните му и си представяше как се долепват до нейните, как ръцете му я галят така, както никой не я бе галил откакто… е, може би никога.

— Значи винаги сте била писателка? — попита той.

— Още откакто пораснах достатъчно, за да държа молив. Никога не съм искала да стана нещо друго. — Тя се поколеба и се престори, че проверява адреса на плика. — Исках да ви благодаря за онова, което направихте днес. Онова с новинарския екип.

Майк нагласи стълбата под отвора за каратавана и отметна глава назад, за да вижда по-добре.

— Чисто и просто инцидент.

Сандра си представи струята вода, която събори сателитната чиния. След това погледна ръцете на Малой. Бяха широки и силни, не приличаха на ръце на мъж, който допуска инциденти.

— Дори и да е така, вие ми спестихте водещото място в местните новини. — Как й се искаше да беше й спестил и получаването на призовката.

Майк се изкатери до средата на стълбата.

— Те така или иначе пак ще съобщят за случая.

— Но няма да има картина, по повод на която хората да се лигавят.

— Това ли правят? — Той вдигна с ръка капака на отвора. — Лигавят ли се?

— Поне така го чувствам.

Сандра неволно потръпна при представата за дългия плик в ръцете на служителя с черни ръкавици. Започна да й се гади, сякаш тялото й отхвърляше онова, което умът й знаеше, че е истина.

— Добре ли сте? — попита Малой, смръщил чело и загледан в нея.

— Не мога да повярвам, че наистина го правят. Не мога да повярвам, че ме съдят. Тези хора, за чиито син се омъжих.

Майк провлече крака по стълбата.

— Тежка раздяла.

Какво очакваше тя от него? Той бе дърводелец, а не Сър Галахад.

— Трябва да пусна това по пощата — извини се тя.

— Добре.

Майк се изкачи още по-високо и от него се виждаше само долната част на тялото му.

Тя се втренчи в избелелите му дънки Ливайс, в работните му ботуши с дебела подметка. Мислеше си за големите, четвъртити ръце и рунтавата тъмна коса, която имаше нужда от подстрижка, но най-вероятно нямаше скоро да я получи. И се изчерви от силната, неправомерна топлина, която се разгоря в нея.

Всеки път, когато улавяше, че мислите й се насочват към това забранено място, Сандра се опитваше да ги вкара отново в правия път — да се съсредоточи върху практически неща, а не върху невъзможни фантазии. Но не можеше да го отрече — имаше нужда от топлина, връзка, независимо колко уроци получаваше от живота, че ще трябва да мине без тези неща. Но все по-често и по-често тя мислеше именно за това в мигове, когато би трябвало да мисли за друго. Каква изключителна ирония виждаше във факта да си представя нещо толкова живо и да знае, че е недостижимо за нея.

Сандра грабна призовката и изтича навън, решена да шофира чак до Нюпорт, за да пусне пратката си. Каза си, че го прави, защото трябва да се срещне с адвоката си, но истинската причина бе, че местната поща се обслужваше от един от енориашите на Роналд, който познаваше Виктор още от малък.

Рай беше пълен с тях — хора, които познаваха Виктор. Всички го помнеха като надарено, златокосо момче, с пригладена прическа и скаутска униформа; организатор на ежегодните игри, застанал горд и висок да получи оказаната чест от Ротъри клуб, или пък широко усмихнат за фотоапарата пред табелката Добре дошли в Рай, която заявяваше: Дом на Виктор Уинслоу, щатски шампион по борба, 1982 година.

Целият град винаги е притежавал частичка от неговия триумф. Хората се чувстваха така, сякаш това им даваше специален достъп до него. На всички им се струваше напълно естествено, че след като се отличи в училище Кенеди в Харвард, Виктор Уинслоу щеше да се върне у дома и да заеме обществена служба.

За да бъде избран от хората, които твърдяха, че го познават, които го обичаха, които жалееха за него.

Всички, дори и онези, които не познаваха Виктор лично, се чувстваха унизени от смъртта му и обидени от факта, че тя бе оцеляла.

Дланите й се изпотиха, когато се качи на високия, извит като дъга мост, свързващ Конаникът айлънд с континенталната част. Той като че ли нямаше край — мъчително дълъг, издигащ се в средата на зашеметяваща височина над тъмносивите води на залив Нарагансет. Стомахът й започна да се бунтува и да й се повдига. Сандра направи усилие да задържи погледа си напред, стисна зъби и започна бавно да брои, непрекъснато повтаряйки си, че ще успее да стигне до края. И най-накрая го стигна, преследвана от кошмарни спомени. Ослепителната светлина от фарове, отразени в огледалото за обратно виждане — следяха ги. Предметите в огледалото може да са по-близо, отколкото ви се струва…

Писъкът на Виктор, а после и нейният. Мирисът на намокрен от дъжда асфалт. Черната суграшица, сипеща се върху стъклото. Проблясъкът на метал в ръката му. Свистенето на гумите, когато Сандра натисна спирачката. Спомни си мисълта, че не може да е пистолет. Виктор сам бе написал най-новия закон на щата за контрол на оръжието. Никога не би притежавал пистолет.

Все още усещаше сблъсъка на колата в перилата на моста, разкъсването им, последвано от мощната експлозия на въздушната възглавница, която я притисна с все сила към седалката.

Дишай, каза си Сандра и спря да брои, когато приближи края на моста. Просто дишай. Но на другия край на Конаникът имаше друг мост, който водеше към Нюпорт в Аквиднек айлънд, няколко мили по-нататък.

Винаги имаше още един мост, който трябваше да се прекоси. Тя отново се впусна в това изпитание и си наложи да изпразни съзнанието си, да отброява с устни, да спре безмълвния вик на нервите си, докато се появи сивият стоманен морски двор на западната страна на острова. Тя се обърна предпазливо надясно към града, красив като картичка дори и в средата на зимата. Направени преди векове, калдъръмени улички и сгради се бяха скупчили около древното пристанище, опразнено от лятната тълпа.

След като се отби в пощата, Сандра намери място за паркиране на улица Темза пред сградата на адвоката си. Двамата с Виктор обичаха да идват в Нюпорт, с неговия измит от дъждовете калдъръмен пазар, уютните му ресторанти, оживения нощен живот и хилядите магазини. Малките художествени галерии и галериите за ръчно изработени изделия близо до Банистър Уорф дори предлагаха неговите улавящи слънчевите лъчи украшения от цветно стъкло — естествено, всички приходи отиваха за благотворителност. Притежателят на галерията твърдеше, че са най-продаваните — сякаш всеки искаше да притежава малко парченце от Виктор Уинслоу, па било то и начупено късче цветно стъкло.

Сандра грабна призовката и свързаните с нея документи и влезе забързано в сградата. Тя датираше от 1741 година, тясна, изградена в колониален стил, отличаваща се с чистите си червени тухли, прозорци с бели рамки и ограда от ковано желязо, ограждаща изключително дисциплинирана колекция от цветни лехи.

Пое дълбоко дъх и влезе в приемната. До този момент служителите, естествено, вече я познаваха.

— Добър ден, госпожо Уинслоу! — поздрави рецепционистката. — Можете веднага да се качвате. Ще съобщя на господин Банкс, че сте тук.

— Благодаря!

Сандра се изкачи по стълбите, минавайки покрай посредствените портрети на основателите на фирмата — Клагет, Банкс, Сандерс и Лефковиц. Тя, естествено, ги познаваше чрез Виктор. Сандра познаваше много адвокати чрез Виктор.

Скоро след катастрофата служител от кабинета на медицинския следовател я бе посъветвал да си наеме адвокат. Отначало Сандра се противеше, приемайки тази мярка като признание за вина. Беше толкова наивна, че не сметна за нужно да има адвокат по време на разследването за смъртта. Спомни си как седеше в леглото в болничната стая, а притъпеният й от шока мозък едва осъзнаваше образите по телевизора — хеликоптери и лодки, скупчени в залива, тегленето на мрежите, спасители в спасителни костюми, които се гмуркаха в отчаян опит да открият Виктор. Измъкната от тинестите дълбини, колата изглеждаше противна, едва се разпознаваше — смъртен капан. Докато гледаше, Сандра имаше проблеми с дишането, дори с говоренето, но не заради раните си, а защото надеждата и ужасът я задавяха.

След цял ден търсене надеждите на Сандра бавно се задушиха. Спасение се замени от намиране. Температурата на водата бе десет градуса и в нея можеше да се оцелее за не повече от тринадесет минути, а може би и по-малко.

По телевизията съобщиха, че екипът, изследващ повредите по моста, открил нещо неочаквано — куршум, загнезден в стоманения водорез в основата на мостовата подпора. Не толкова необичаен факт, като се имат предвид привичките на хулиганите и учениците в наши дни. Но нямаше нищо обикновено в дупката на колата на високопоставен народен представител, ангажиран изцяло с контрола върху оръжията.

В мига, в който разбра за това откритие, Сандра веднага се запъти към гардероба на болничната си стая, облече дрехите, които майка й бе донесла, и излезе въпреки възраженията на персонала на местната болница, които звучаха като ехо в ушите й. Хвана едно такси и слезе пред фирмата. Настояваше да се срещне с Банкс, защото той, както веднъж Виктор й бе споменал насаме, бил хитра лисица. Притежавал таланта да измъкне от капана дори очевидния престъпник, без да има абсолютно никаква връзка с вината или невинността на подсъдимия. При Милтън Банкс не ставаше въпрос дори за пари, макар че обичаше да иска солидни суми. Правеше го заради играта, манипулирането на разпоредбите, словесните трикове и парадоксите на логиката, които разбиваха на пух и прах доказателствата.

Първите му думи към нея бяха: Не ми казвай и дума повече от онова, за което те питам. Не ми казвай, че си невинна — всички са невинни. Просто отговаряй на въпросите, които ти задавам, с кратки и ясни отговори и аз ще се погрижа за останалото.

Така и стори. Сандра му бе благодарна. Последното нещо, което й се искаше, бе да я принудят да се изпусне за неща, които никога не трябваше да научава, неща, които искаше да забрави, дори и сега. Разпитваха я безброй пъти, а след последния тест с детектора на лъжата медицинският следовател заключи, че Виктор е загинал в ужасна катастрофа. В крайна сметка не й се наложи да прибягва до защита. Но сега щеше да й се наложи.

Почука веднъж на вратата на кабинета и влезе. Той я очакваше, седнал на педантично чистото си бюро. Милтън Банкс абсолютно никога не изглеждаше зает или разтревожен. Той й напомняше на гущер, припичащ се на някой камък. И изведнъж, с бързо и смъртоносно движение, по-бързо и от мигване на око, той нападаше — изстрелващ се език на гущер, улучващ безпогрешно злочестата муха.

Това представляваше Милтън. Плешив, на средна възраст, шкембест, хитроок гущер. Със същите морални устои.

Джойс, фризьорката на Сандра, го бе видяла веднъж и го бе обявила за невероятно сексапилен. Сандра си помисли, че се шегува — в началото. Но после, когато опозна Милтън, тя осъзна, че точно това негово спокойствие, увереността му и излъчващата се от него власт оказваха магическо влияние върху определени жени.

Но не и върху Сандра. В най-добрия случай тя го намираше за отблъскващ като изящна творба, която не я интересуваше. В най-лошия случай той я плашеше.

Той стана от мястото си да се ръкуват и тъй като я познаваше достатъчно добре, не я прегърна. Това бе още едно качество на Милтън. Той разбираше хората и можеше да ги разгадае само от една среща. Понякога на Сандра й се струваше, че знае дори тайните, които тя пази дълбоко в себе си. Но Милтън не проявяваше любопитство.

Сандра захвърли дебелия плик на бюрото му.

— Ето го, донесено на ръка.

Той й се усмихна иронично.

— Това го очаквахме.

Тя му разказа накратко за новинарския микробус, който бе дошъл да заснеме всичко, и как един работник го повредил.

Той се разсмя одобрително. Милтън обикновено предпочиташе заобиколните методи, но от време на време изразяваше силно възхищение от прекия подход. След това погледна връчените документи и бледите му ръце с маникюр се плъзнаха надолу по дългите страници, сякаш искаха да погълнат смисъла.

— Граждански иск. Оплакват се, че поради безразсъдно шофиране си причинила смъртта на сина им Виктор.

— Това е лудост!

— Ето в какво е красотата. Не е необходимо гражданският иск непременно да има смисъл. Дори доказателствата не са на равна нога с тези в криминалния процес — съдът изисква преобладаване на доказателствата, или това са петдесет и един процента, сравнени с отвъд разумните съмнения при криминалните случаи.

— Но това беше катастрофа! Защо не могат да го разберат? Защо не могат да го приемат? За смъртта на Виктор съм отговорна толкова, колкото за времето.

Милтън не отговори.

— И какво ще стане сега?

— Искат обезщетение.

— Пари.

— Да. Старата история, че нищо не може да компенсира загубата на скъпоценния ни син, така че една тлъста сума ще трябва да ни задоволи донякъде.

— Божичко! Досега трябваше да съм ти свикнала, но не съм — въздъхна Сандра.

Той дори не се обиди.

— Добре. Виж сега. Ето какво трябва да разбереш още в този момент. Става въпрос за граждански процес. Няма да те опандизят, независимо от постановлението — не че ще им позволя да стигнат до там. Но ако все пак се стигне, цената на живота на Виктор ще се решава от арбитраж или от олекотената съвест на безпристрастни съдебни заседатели.

Сандра затвори очи и усети парещи сълзи. Колко струва един живот? Живот като този на Виктор Уинслоу? Каква беше стойността на неговата специална усмивка, цената на скритата му болка, общата сума на сложното му сърце?

— Добре ли си?

Тя отвори очи и се насили да се съсредоточи.

— Процесът ще се стреми към цялото му имущество, което е притежавал преди смъртта си…

— Това включва ли дълговете му за кампанията? — попита тя. — С удоволствие ще ги предам.

— … както и компенсация за нематериалните фактори — радост от живота, принос към обществото и други подобни глупости. Също така ще ти наредят да се откажеш от претенциите си към застрахователната полица. Но всичко е фасулска работа, бейби. Защото макар и доказателствата да не са на равна нога с тези в криминалния процес, нищо няма да успеят да докажат.

Сандра ненавиждаше да й казва бейби.

— Колко дълго? — попита тя.

Той сви рамене и прелисти страниците с палец.

— Имаме двадесет дни за отговор. Ищците ще имат нужда от доста време за своите разкрития, но няма да разкрият никаква измама, нали? — Милтън не й даде възможност да отговори. Не искаше да знае. — Няма да се стигне до процес — няма да го позволя. Но като имаме предвид, че това са Уинслоу, вероятно е делото да се разгледа съвсем скоро. Моят съвет? Не мърдай от тук. Върши си делата. И не се притеснявай. За останалото ще се погрижа аз. Ще поддържам връзка с теб.

Сандра кимна, докато той диктуваше на касетофона на бюрото си инструкции за секретарката. Когато свърши, тя стисна подлакътниците на стола и се приготви да тръгва.

— Родителите ми ще се развеждат — изтърси тя, изненадвайки себе си много повече, отколкото Милтън.

— Какво каза?

— Женени са от тридесет и шест години, а сега ще се развеждат.

— Не думай!

Сандра постави ръце в скута си и продължи.

— Знам, че този проблем не е твой. Просто трябваше да го споделя с някого, защото ме притеснява.

— Да не би да ти приличам на състрадателна леличка? — попита Милтън.

— Не, аз просто…

— Наеми си аналитик, скъпа. Аз не съм подходящ за това. Не ти трябва моето мнение за раздялата на вашите. — Той ги познаваше бегло. Един от асистентите му ги бе интервюирал по време на разследването на смъртта. — Не искаш да ти кажа, че това се случва много по-често, отколкото си мислиш. Двама души, които са заедно от началото на света, в един прекрасен ден се събуждат и решават да сложат край. Чудо голямо! Навярно на мъжа и през ум не му е минавало да се разделят, докато е ходел на работа, но после се пенсионира, а жената все още продължава да готви, да чисти и си казва: хей, ами аз? Къде е моето пенсиониране? А тъпанарят не чатка и тя си тръгва.

— Чувствителността ти е забележителна! — каза Сандра.

— Не ми плащаш да съм чувствителен.

Сандра помълча няколко минути.

— Поправям къщата.

— За да я продадеш?

— Да.

— Помисли си как ще се възприеме това.

— Искаш да кажеш, дали ще ме сметнат за виновна, защото не искам да живея сред хора, които мислят, че съм убила мъжа си?

— Така ли ще сметнат?

— Не знам.

— Имаш ли купувач?

— Не. Къщата се нуждае от много ремонти преди дори да успея да я обявя за продан в някое бюро.

— Значи онзи общ работник — каза той, като събра две и две. — Мъжът, който съборил сателитната чиния…

— Наех го да оправи нещата.

Милтън се усмихна.

— Скъпа, за това си наела мен.

14.

Бащата на Мери Маргарет я качи от тротоара пред къщата, сякаш беше таксиметров шофьор или нещо подобно. Макар и сега това да бе обичайната процедура, струваше й се странно да излиза от вратата, влачейки по земята презрамките на раницата си, да усеща бдителния поглед на майка си, който като че ли я пронизваше толкова остро, че Мери Маргарет буквално го усещаше по раменете си.

В началото на развода им Мери Маргарет не се притесняваше твърде много. Смяташе, че ще отмине като лоша настинка или ниска оценка на диктовка. Поне така ставаше винаги, когато бе малка, някъде на годините на Кевин. Майка й и баща й се караха — не че викаха, нито тропаха с крака. Караниците им бяха такива, все едно влизаш в ужасния мраз на ресторанта на Кармин — хлад, от който потръпваш целия. Обаче след този мраз следваха тихи разговори и всичко се нареждаше. За известно време.

Но един ден използваха думата, от която всяко дете по света се страхуваше повече отколкото от призраци, повече отколкото от изстрели, повече отколкото възрастните се страхуваха от думата рак.

Развод.

Думата звучеше така, сякаш изкарваха въздуха на някой, ударен в корема. В началото болеше толкова силно, че Мери Маргарет не можеше нито да помръдне, нито да си поеме дъх. А когато отново можеше да диша, тя се уталожи до тъпа болка, която се спотайваше в нея през целия ден, всеки ден и през цялата нощ, всяка нощ, и знаеше, че ще остане в нея през целия й живот.

Баща й излезе от пикапа и я прегърна. Тя вдиша аромата му на дървен материал, камион и одеколон за след бръснене — най-хубавият аромат на света.

— Здравей, принцесо! — каза той и пое раницата й.

— Здрасти, тате!

Той напъха раницата й в кабината и й отвори вратата, а Мери Маргарет забеляза погледа, който баща й хвърли изкосо към къщата. Това бе една от най-хубавите къщи в квартала — определено по-хубава от тази на Кенди Проктър, която вбесяваше Мери Маргарет, защото леля й работеше за новините по телевизията. Големият двор се изкачваше леко към бялата веранда, а на входната врата имаше луксозно стъкло. Малките тавански прозорчета придаваха на мястото уют и топлина.

Баща й бе реставрирал къщата; дори с нея беше спечелил награда от историческото общество. А сега не можеше и да припари в нея без разрешение на майка й и на практика без заповед, подписана от съдия. Откакто майка й се бе омъжила за Кармин, те пристроиха антре, купиха си изцяло нови мебели и всичко, което желаеха, едва ли не само за ден.

Когато живееха с баща й, промените ставаха постепенно — човек свикваше с всяко малко нещо преди да продължи със следващото. А сега всичко профучаваше като че ли някой бе натиснал бутона за превъртане напред.

Когато баща й затвори вратата, Мери Маргарет изпусна въздишка и сложи колана. Най-странното бе, че с течение на времето установи, че свиква с положението на нещата. Вторият й баща, Кармин, всъщност бе добър, макар и косата му да бе мазна и да се усмихваше толкова пресилено, че веднага се разбираше, че се преструва. Но той печелеше тонове пари и купуваше на Мери Маргарет едва ли не всичко, което си пожелаеше, отнасяше се с майка й като с кралица и тя бе щастлива почти през цялото време.

Свикването с развода я плашеше по свой начин. Що за човек бе тя, та свикваше с нещо толкова ужасно? Все едно се научаваше да яде сурови омари — какъв беше смисълът?

Понякога й се искаше да бъде като Кевин, който намираше начин да харесва всичко.

Цялата тази работа объркваше Мери Маргарет. Когато баща й се изнесе, майка й я заведе на терапевт, който я посъветва да говори за гнева си в числа. Днес десет ли беше? Или седем? Четири цяло и пет? Мери Маргарет смяташе, че е глупаво. Наистина искаше да подреди всичките си разбъркани чувства, но не и пред жена, която носеше чорапогащи с чорапи и в стаята звучеше музиката на Яни.

— Как мина училището днес? — попита баща й и сви по „Уолнат стрийт“. Той отпусна китката си в горната част на волана. Баща й шофираше с изключителна лекота. Кармин винаги ругаеше другите шофьори, размахваше юмрук, форсираше двигателя, докато баща й винаги беше изцяло отпуснат.

— Добре, струва ми се. Госпожа Гайгер бе в лошо настроение, но получих шестица на теста по математика.

По физическо възпитание Мери Маргарет се бе скрила в лекарския кабинет, нещо, което правеше доста често, но реши да не споменава за това на баща си. Двамата с майка й се тревожеха, когато им разказваше, че ненавижда физическото възпитание със силата на хиляди слънца.

А всъщност не мразеше нито спорта, нито учителя. Обаче не понасяше гадната съблекалня. На практика тя бе единствената, която все още нямаше цикъл, единствената, чиито гърди бяха все още плоски като дъска на сърф. Кенди Проктър вече бе навършила тринадесет; тя обичаше да се перчи и да се фука с образуващата се вдлъбнатина между дантелените си сутиени, които си бе купила с известната си леля Къртни. А за бельо носеше копринени прашки. За себе си Мери Маргарет смяташе, че част от преимуществата на Кенди се състояха от мазнини — това момиче ядеше като крава, — но по нея всичко като че ли се разпределяше на точните места. Момчетата от осми клас вече я канеха на среща, а веднъж дори успя да се промъкне на забава на гимназистите.

— Добре си се справила на теста. Ти си изумителна! — похвали я баща й.

— Математиката е фасулска работа. Дават ти цялата информация, а ти просто трябва да я подредиш така, че всички числа да си съвпаднат.

На Мери Маргарет й харесваше когато във вселената съществуваше само един възможен отговор и човек можеше да провери дали е прав като поставеше решението в уравнението. Или се получаваше, или не.

Баща й погледна часовника си.

— В колко часа е срещата в „У“?

— Четири и половина. А тренировката по баскетбол на Кевин свършва в пет и половина.

— Значи ще трябва да убием половин час. Бих те завел в Млечната кралица, но не ми се иска да развалям вечерята ти.

— Божичко! И аз не бих искала, татко.

— Умничето ми — усмихна й се той, след което последва закъснялата му реакция. — Хей, кога си продупчи ушите?

Тя вдигна крадешком ръка и завъртя златната обеца.

— В понеделник.

Челюстите на баща й запулсираха и той се загледа право напред в пътя.

— Ще получиш инфекция.

Тя изблещи очи.

— Мама ме заведе на лекар да ги пробият. Това са солидни златни обеци!

— Само това ти липсваше. Две допълнителни дупки в главата ти.

— Тааатко! — Мери Маргарет изведнъж млъкна. Знаеше, че не би трябвало да се чувства виновна, но се чувстваше.

Той сви по булевард „Балеву“ и спря пред старата библиотека „Редууд“. Порталът й бе широк, с букви и римски цифри, изписани над вратата. Бетонни урни и приказна градина с чепати дървета обграждаха пътечките. Това бе най-старата сграда на улицата с оголени кестени, извисяващи се нагоре и протягащи клони към сградата подобно гигантски нокти. Два черни гарвана бяха кацнали на горните клони. Отпред имаше табелка с подвижни букви и понякога хлапетата ги подреждаха така, че да изпишат ругатни. Днес на табелката бе написано: НЕ МОГА ДА ЖИВЕЯ БЕЗ КНИГИ — Томас Джеферсън.

— Носиш ли си картата? — попита баща й.

— Естествено!

Мери Маргарет знаеше, че е глупаво, но обичаше да носи пластмасовата карта в джоба си заедно с парите за закуска и ученическата си карта. Това всъщност бе най-любимото й място в целия свят. Тя обичаше да чете и винаги бе обичала. Когато беше малка, обикновено преследваше възрастните с книга в ръка, следеше ги безмълвно като сянка докато се предадяха и й прочетяха някоя приказка.

Не беше никак трудно да накара баща си да й чете. Въпреки всичките изминали години Мери Маргарет все още си спомняше интонацията му, когато четеше „Майк Мълиган и парната му лопата“ или пък се кикотеше на „Бабар“ и „Уили Уили“, докато не можеше повече да чете. Понякога й се искаше да не се бе научавала да чете, а винаги да слуша баща си.

Влязоха заедно в библиотеката. Той свали шапката си, сгъна на две козирката и я мушна в задния си джоб. Госпожица Каванаг, която работеше зад главното бюро, повдигна поглед при влизането им и широка усмивка озари грозноватото й лице. В действителност всички жени обичаха бащата на Мери Маргарет. Беше направо неприлично как започваха да флиртуват винаги, когато го видеха — продавачките в плод-зеленчука, педиатърът, дори и онази тийнейджърка, която работеше във видеосалона и бе само няколко години по-голяма от Мери Маргарет. Според нея той не ги окуражаваше нарочно. Той бе просто готин пич. Нямаше вина за това.

Баща й поздрави библиотекарката с кимване, след което прошепна на Мери Маргарет:

— Трябва да проверя нещо на компютъра.

Тя го последва до един от терминалите и загледа незаинтересовано, докато той щракна местните новини и затърси някакво име — Виктор някакъв си. След което Мери Маргарет изцяло загуби интерес; баща й винаги проверяваше разни имена на мъртви архитекти, стари сгради и други подобни.

Тя се запъти към секцията за средните класове и юноши. Беше достатъчно запалена читателка, за да чете почти всяка книга в библиотеката, но книгите за възрастни бяха странни, скучни или депресиращи. Опра можеше да си ги чете, прав й път. Любимите книги на Мери Маргарет разказваха за момичета на нейната възраст или малко по-големи, които мислеха като нея, имаха същите проблеми и в крайна сметка успяваха да ги разрешат. Джо в „Малки жени“, Мег в „Гънка във времето“, която имаше толкова странно семейство. Ан от „Зелените фронтони“, която преживя какви ли не лоши неща и въпреки това успя да намери щастието като учителка на красив остров.

Мери Маргарет прегледа няколко книги и очакваше някоя да й грабне вниманието. Няколко минути по-късно баща й се приближи, застана пред рафтовете и мушна палци в задните си джобове.

Тя се намръщи. Сега пък какво? Да не би глупавият съдия от Семейния съд да бе измислил ново правило? Да не би да трябваше да почне да чете детски книги за да докаже, че става за баща?

— Нещо специално ли търсиш? — попита тя.

— Може би. — Той прокара пръст по буква А, след това Б. — Трябва да попитам библиотекарката.

Мери Маргарет не можа да издържи на напрежението и го последва към бюрото. Когато вдигна поглед, бузите на госпожица Каванаг поруменяха.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя.

— Търся някои книги от Санди Бабкок — отвърна баща й.

Санди Бабкок? Мери Маргарет никога не бе чувала това име.

Госпожица Каванаг бе изключително отзивчива и пръстите й заподскачаха бързо по клавиатурата.

— Хмм — промърмори тя. — Наистина имаме няколко нейни книги в колекцията ни. Романи за деца. Това ли търсехте?

— Да, така мисля. Не ги видях на рафтовете.

— Те са на разположение по изрична молба.

— Това какво означава.

Госпожица Каванаг плъзна към него някакъв формуляр.

— Трябва да го попълните и подпишете, след което мога да ви дам книгите.

— Това пък защо? — попита той.

Лицето й се зачерви още повече.

— Ами, изглежда, че тези заглавия са спорни. Спорно заглавие е онова, за което шефовете твърдят, че съдържа неподходящ материал или материал под въпрос. За достъп до тях се изисква изрична молба.

— Мислех, че цензурата е отмряла с ерата на Маккарти.

— Не аз измислям правилата, господин Малой. Да ви кажа честно, според мен тези неща са отвратителни. Но ние сме обществена институция, финансирана с обществени пари и управлявана от управителен съвет, който отговоря пред данъкоплатците.

— Знаете ли какво? — каза той и подпря лакът на бюрото. — Защо не намерите тези книги да видим що за неприличен материал има в тях.

Мери Маргарет започна да се чувства неудобно заради горката госпожица Каванаг, която се забърза към рафтовете зад бюрото, а обувките й с гумени подметки заскърцаха тихо по стария дървен под.

— Какво става, татко? — попита Мери Маргарет.

— Просто съм любопитен за тези книги, това е.

— Откъде чу за тях?

Преди да успее да отговори, госпожица Каванаг се появи с две книги в ръка. Мери Маргарет моментално хареса как изглеждат — бяха дебели. Тя обичаше дебелите книги. Баща й взе една със заглавие „Под повърхността“ и прочете анотацията от вътрешната страна на обложката.

— Имате ли представа защо е спорна?

Госпожица Каванаг прокара баркода и погледна на компютърния екран.

— Практикува се алтернативна религия, окуражава разпадането на традиционното семейство и има сцена под въпрос с мангуста.

Баща й погледна към госпожица Каванаг. Госпожица Каванаг погледна към баща й. В една и съща секунда и двамата се разсмяха. Като ги гледаше как се смеят, Мери Маргарет се почувства странно, не в лошия смисъл на думата, но не и в добрия. Просто… странно. Библиотекарката имаше глуповата усмивка, макар да бе достатъчно свястна. Но тя притесняваше Мери Маргарет. Притесняваха я всички жени, които отправяха мили очички към баща й. Достатъчно тежко й беше, че майка й се бе омъжила за Кармин само шест месеца след като баща й се изнесе. Но баща й да флиртува с библиотекарката?

Ако започнеше да се среща с някоя жена, за Мери Маргарет нямаше да има никакво убежище. Нито един родител, който да е неин и само неин. Не знаеше дали щеше да го понесе.

— Каква е другата? — попита баща й.

— „Всеки следващ ден“. Разказ за момиче в алтернативно семейство.

— А спорните моменти.

— Главната героиня, ъъ, живее с две жени. — Сега госпожица Каванаг не бе просто червена, а клонеше към мораво.

— Искате да кажете, че майка й е лесбийка? — Мери Маргарет не се сдържа и се намеси. Просто се изпусна.

Библиотекарката кимна.

— Очевидно.

— Страхотно! — отвърна Мери Маргарет самодоволно. Тя улови изражението на лицето на баща си и продължи: — Не смятам, че тези книги ще ми навредят.

Той се усмихна на библиотекарката.

— От устата на самите деца… — След което се обърна към Мери Маргарет. — Как мислиш, принцесо? Искаш ли да прочетеш някоя от тези книги, или ти звучат прекалено неприятно?

Шегуваше ли се? Фактът, че някой ги бе забранил, че беше необходим подписът на възрастен, ги правеше по-интересни от следващото приключение на Хари Потър.

— Разбира се. — Тя извади картата си.

Госпожица Каванаг хвърли искрящ поглед към баща й, докато обработваше книгите, а той подписа розовия отрязък.

Те се върнаха в пикапа и тръгнаха към „У“ на улица „Бушнел“. Докато пътуваха, Мери Маргарет взе едната книга. На корицата на „Под повърхността“ имаше снимка на момче с красиви спираловидни червеникаво-оранжеви къдри и едва забележими застрашителни пипала, които се протягаха към него. Не приличаше на книгите, които обикновено избираше, но щеше да ги пробва. След това прочете резюмето на обложката и накрая потърси снимката на автора и кратка биографична информация. За нейна изненада не видя снимка на Санди Бабкок. В биографията пишеше просто: „Критически приветстваната авторка Санди Бабкок живее в Ню Ингланд с мъжа си.“ Толкова. Голяма работа. Тя или криеше нещо, или лицето й бе като на кобила.

— Защо търсеше тези книги, татко? — попита тя.

— Просто бях любопитен.

Тя се намръщи.

— Откъде научи за тях?

— Всъщност, запознах се с авторката. Ти също.

— Не си спомням да съм се запознавала — о, нея!

Мери Маргарет се замисли за жената с копринена кестенява коса, живееща в разхвърляната къща на края на нищото. Писателка от плът и кръв. Винаги си ги е представяла като магически същества, различни от обикновените хора, живеещи в далечни места, преживяващи от мъглявини и мечти. Жената в къщата край брега изглеждаше… обикновена. Странна и навярно малко тъжна. Беше красива, с големи кафяви очи и лице като на жена от реклама за сапун, така че Мери Маргарет не можеше да разбере защо в книгата нямаше нейна снимка. Може би защото бяха забранени книги.

— Значи тя е писателка, така ли?

— Да.

Мери Маргарет се загледа в книгите. Сега ги почувства някак по-странни. Пъхна ги в раницата и скоро пристигнаха пред „У“, точно навреме за срещата.

С баща й се бяха записали в клуб „Индианска принцеса“ още когато беше на пет години. След четвърти клас се прехвърлиха в „Бащи и дъщери“. Беше малко глупаво, но на баща й като че ли му харесваше. Организираха лагери, вечери, обществени служби и спортни игри. Забавляваха се добре с другите момичета и техните бащи, учеха се да играят ръгби и да палят огньове. Най-хубави бяха лагерите. Мери Маргарет обичаше тишината в гората и боцкащото лице на баща й, който твърдеше, че само слабоумниците се бръснат на лагер сред природата.

На път към залата за срещи те надникнаха в салона, където Кевин тренираше баскетбол. Той, както винаги, бе в центъра на събитията и тичаше нагоре-надолу из карето с развяващи се връзки на обувките.

Мери Маргарет загледа внимателно лицето на баща си, който наблюдаваше Кевин. Баща й имаше силно лице и сини очи, а когато гледаше Кевин, тя усещаше как от него се излъчва любов и гордост, както тялото излъчва топлина. Изведнъж я обхвана острото желание да са семейство като по филмите, да живеят в къща, в която висят закачени разни поговорки, да се разсмиват един друг и да разрешават и най-сложните си проблеми със сърдечни разговори, завършващи с прегръдки.

В действителността нещата не изглеждаха така.

Тя го дръпна за ръкава.

— Хайде да отиваме на срещата.

Той кимна.

— Тази е за танците, нали така?

— Танците за деня на св. Валентин.

И това бе доста глупаво. Въпреки това на Мери Маргарет й допадаше идеята да се облече официално, а майка й бе обещала да й купи нов тоалет за случая.

— Не мога да танцувам — каза баща й.

— Не съм и предполагала, че можеш. Виж, ако не искаш…

— Шегуваш ли се? Разбира се, че искам, принцесо!

15.

Дневник

Първи февруари, петък

Десет места, на които бих предпочела да бъда:

1. В музей на Роден и да гледам „Целувката“.

2. На круиз с майка ми.

3. В прегръдките на Майк Малой…

Сандра припряно задраска номер три и продължи да драска, докато мастилото протече по листа. Тя в действителност трябваше да работи по поправките на романа си и ремонтните дейности по къщата не бяха оправдание да спира. Обикновено търсеше абсолютна изолация, когато довършваше корекциите. След смъртта на Виктор откри утеха в самотното бумтене и съскане на прибоя и в безплътния вой на зимния вятър. Суровите стихии я предпазваха от останалия свят и я караха да се чувства откъсната, отделена от другите, така че можеше да се съсредоточи върху писането.

Но в последно време не можеше да намери изолация в къщата; тя бе заменена от хаоса, който Малой и екипът му създаваха. Освен Фил Даунинг Майк бе домъкнал още двама, високи и широкоплещести, които толкова си приличаха, че тя изобщо не можеше да запомни имената им и мислеше за тях като за Драган и Петкан. Даунинг всъщност бе полезен и в нещо друго — бе поправил стария й лаптоп, който тя отдавна бе отписала като непоправим. Сандра го бе подарила на Фил, но сега се зачуди дали не би трябвало да го задържи, да го вземе и да се изнесе на някое тихо местенце, където да чува мислите си.

Напоследък атмосферата в старата къща бе заредена с енергия — оживена и продуктивна. Ушите й звънтяха от промишления ритъм на триони и въздушни чукове. Къщата миришеше на прясна дървесина, маслени бои, мокър хоросан — сякаш отново се бе съживила. Мръсното, но изключително дружелюбно куче на Малой бе свикнало да спи на старо тъкано чердже пред желязната печка и въпреки размера му то като че ли заемаше цялата стая.

Воят на инструментите удавяше мислите й и се присмиваше на опитите й да изтъче пашкул от непроницаемост около себе си. Тя копнееше за такава непроницаемост, която я предпазваше от скръбта, съжаленията и объркаността.

Присъствието на Малой промени всичко. Обезпокоявана от шума и дейностите, тя се отдаде на тревоги за предстоящия съдебен процес, напускането на Блу мун бийч, раздялата на родителите й. Улавяше се, че мисли отново и отново за миналото си с Виктор. При което се появяваше гневът — как можеше да е толкова глупава? — и в крайна сметка мислите й отново се връщаха към съдопроизводството, при което я обливаше поредната тревожна вълна.

Започваше да ненавижда вмешателството на Малой. Не ставаше въпрос само за навика му да застава сутрин на брега и търпеливо, отново и отново, да хвърля пръчка за Зеке. Не беше дори и този пронизващ втренчен поглед, нито пък начинът, по който се навеждаше над масата, за да погледне плана на къщата, приведеното му тяло толкова близо до нейното, че го чувстваше като дълга и тиха милувка.

Заобиколена от кипяща дейност, тя се опита да потъне в странната музика на шума по строителството и да се задълбочи в книгата. Прегледа уводната страница, но в средата на първия параграф подскочи от поредицата удари с чук, които се разнесоха от горния етаж. Вбесена, тя тласна стола си назад от бюрото и затрополи нагоре по стълбите.

Малой стоеше в средата на спалнята й, а внушителното му присъствие контрастираше със завивките и мебелите й, изработени като че ли за къщичка за кукли. Бял прах покриваше бейзболната му шапка и подаващите се по краищата черни къдрици и за миг тя си го представи остарял, но все още умопобъркващо красив като Шон Конъри. Този образ още повече подсили ненавистта й — не искаше да мисли как той остарява; не искаше изобщо да мисли за него.

Качен на стълбата, той държеше в едната си ръка чук, а в другата дълъг железен лост за разбиване, който използваше за да изкърти напуканата мазилка, под която имаше някакъв теч. Когато я видя, Майк прибра чука и смъкна защитните очила.

— Трябва ли ви нещо?

Сандра се почувства глупаво, кипнала от гняв, което още повече я вбеси.

— Малко тишина и спокойствие няма да са ми излишни — отвърна тя.

Той се разсмя без да изпита никакво съчувствие.

— Тихо ремонтиране на къща? Хей, че съм добър, добър съм, но не чак толкова.

— Опитвам се да работя и не мога да чуя мислите си.

Той сви рамене без да се чувства длъжен да се извини.

— Тръгваме си в шест.

— Но това е след шест часа. — Забележителен коментар. Какво й ставаше? Да не би зяпането на добре очертан гръден кош да нанасяше умствени увреждания?

Той слезе от стълбата. Тялото му се движеше като добре смазана машина — нямаше нищо сковано в този мъж.

— Отпуснете се. Може и да свикнете с шума. Но докато сте тук, погледнете боите за горния етаж.

Той разтвори папка с натъпкани в нея фактури, поръчки за работа и ценови листи с продукти, след което отвори на страница с бои с характерни за миналото цветове от горско синьо до наситено кремаво.

— Смятах зелено за коридора и…

Образецът бе наименуван пещерно зелено.

— Мразя зеленото.

— Това е бил предпочитаният цвят през осемдесетте години на деветнадесети век, когато са построили къщата.

— Но не е предпочитаният от мен цвят. Какво лошо има в карамеленото?

— Много е сладникаво. На мен ми харесва зеленото. Освен това, защо ви пука? Нали ще продавате къщата?

— А на вас защо ви пука? — върна му го тя.

— Защото ме наехте да извърша историческа реставрация.

— Къщата е моя преди да я продам.

— Вижте, заяждате се за разни подробности още откакто започнах работата. Просто ме интересува защо тези неща имат такова голямо значение. Влагате много енергия в къща, която възнамерявате да продадете.

Той винаги постъпваше така — винаги й напомняше, че остатъкът от живота й я гледа право в лицето. Какво щеше да прави с него? Свободата я чакаше на няколко крачки и навярно някаква част от нея не искаше да се върне обратно към нормалния живот, защото тогава трябваше отново да се научи да чувства… и да изпитва болка.

Тя настръхна и се опита да отрече, че има някакъв интерес в този проект. Дали заради факта, че принадлежеше на рода й от поколения? Сандра изгледа кръвнишки Малой — той изобщо не разбра. И двамата като че ли влагаха много в това място, макар то да не беше тяхно, та да си дават такъв зор.

— Не вие сте собственикът — изтъкна тя. И въпреки това си го представяше в къща като тази, него и децата му, и кучето му…

Сандра мушна ръце в задните си джобове и закрачи, чувствайки как той я дебне втренчено. Тъкмо това бе източникът на ненавистта й. Той, кучето му и работниците му се натрапваха и прогонваха тихата й меланхолия. Разтопяваха безчувствеността, която я бе поддържала да не се разпадне след смъртта на Виктор, и това я плашеше. Безчувствието бе нейното спасение, нейното убежище, а Малой го разбиваше с чук и длето. Той събаряше стени, променяше структурата, сменяше цветовете на миналото.

— Както и да е — проговори тя най-накрая. — Зелено да е.

Малой блокира изхода от спалнята, като постави дългата си, гола ръка на рамката на вратата.

— Наистина ли?

Тя усети мирис на пот и хоросан, и на мъж.

— Вие сте експертът.

Той се усмихна, сякаш осъзнаваше влиянието си върху нея.

— Такъв съм.

Сандра се мушна под ръката му и се върна да работи, дори успя да свърши някои неща. По обед трионите, бургиите и чуковете спряха. Благодатна тишина. Вероятно работниците щяха да си поемат дъх. След спирането на шума Сандра долови музика от напръсканото с боя радио на Малой, която се носеше отвъд алеята за коли. Сандра се почувства дребнава и гадна след размяната на реплики в спалнята и реши да развее маслиненото клонче на помирението.

Малой бе настроил радиото на станция за класическа рок музика, която излъчваше мелодии от петдесетте. Макар че по това време Сандра не се бе родила, тя се изпълни с копнеж, когато чу „Мелодия без вериги“, сякаш песента бе част от нейното минало. Тъй като Виктор бе избран в Общото събрание, повечето техни приятели бяха по-стари, много от тях с около двадесет години по-възрастни. Може би за това Сандра бе погълната от носталгична вълна, когато чу унасящата стара песен.

Зеке стана и се протегна, след което изтича през кухнята и побутна с лапа задната врата. Сандра натисна сейв[1] на компютъра си и стана, за да му отвори. Беше време за обяд, съдейки по отворения хладилник и кафявите чанти в багажника на микробуса на бояджиите. Но Малой не се хранеше. В бруления от вятъра двор той държеше в едната си ръка лопата и като че ли танцуваше с нея под жаловитите звуци на музиката.

С бейзболната си шапка, пуловера и колана с инструменти, с тромавите си, приемани на сериозно движения, той изглеждаше абсурдно и любопитно привлекателен. Тя се разсмя неволно и от сърце. Грабна якето си и излезе. Отначало Малой не я забеляза и тя го наблюдава известно време, едновременно слисана и очарована. Беше толкова хубаво отново да се усмихва.

Последва пауза в музиката и Сандра се прокашля, за да оповести присъствието си.

Той се извърна рязко, а лицето му почервеня като цвекло.

Тя скръсти ръце пред гърдите си.

— Никога не съм си представяла, че имате проблеми с жените, Малой.

Той й се усмихна глуповато.

— Поне партньорката ми не се оплаква.

— Така ли прекарвате всичките си обедни почивки?

— Щях да се справям по-добре, ако беше така. — Малой подпря лопатата на пикапа си. — Обещах на една специална дама да я заведа на танци за св. Валентин.

— О, т… — Останалото заседна в гърлото й.

Сандра остана като закована на място, а той я наблюдаваше с незаинтересовано любопитство, което обаче се задълбочи до загриженост. Заекването я облада изцяло, сила, далеч по-силна от собствената й воля. Резултатът от всичките тези години на терапевтично лекуване изчезна; стресът се увеличи и тя почувства как жилките по шията й се изопнаха, изпънаха и издадоха безпомощността й. И всичко заради това, че той толкова небрежно разкри, че в живота му имаше жена. Това не би трябвало да я интересува. Тя махна неубедително с ръка и тръгна към къщата.

— Сандра!

Тя застина — за първи път се обръщаше към нея по име.

— Имах предвид Мери Маргарет.

Гърлото и диафрагмата й се отпуснаха, заекването се стопи и тя се обърна с лице към него.

— Моля?

— Ще водя Мери Маргарет на танци. Нещо, което правим в „У“ за бащи и дъщери. Така че просто изпробвах няколко стъпки, нали разбираш, за да… ами, нали видя. Много съм вързан в краката.

От него се излъчваше нещо особено, което разкриваше дълбоката обич към дъщеря му и вълнуваща уязвимост. Интересно. Малой беше експерт във всичко, което правеше. Тази несигурност бе нещо ново и странно, но на нея й хареса.

— Дъщеря ти трябва да е много развълнувана — отбеляза тя, молейки се облекчението й да не си личи.

— Да, ами, тя никога не ме е виждала да танцувам.

Танците извикаха в съзнанието й най-различни спомени на страх, срам и копнеж. О, как й се искаше да иде на танци, когато бе на годините на Мери Маргарет! Но никой никога не я покани, а за нищо на света не би отишла там сама. Щеше да е щастлива, ако баща й я бе завел на танци. На него, естествено, никога не би му хрумнало. Не си падаше по танците.

Но Виктор — Виктор обичаше да танцува. Той компенсира тази липса от по-ранните й години. Научи я на целия обществен етикет, а танците се нареждаха на едно от първите места.

Сандра се поколеба. Музиката от радиото изви в кресчендо, след което заеча и тихо спря.

— Ще са ти полезни някои показни стъпки.

— Знаеш ли такива?

Тя отново се поколеба. Сетне се запита какво нередно имаше.

— Да — отговори.

— Значи си добра танцьорка?

— Практикувах много. Бях жена на политик. — Виктор често се шегуваше, че най-добрата му стъпка е страничната. Всичките му стъпки бяха добри. Тя пристъпи по-близо до Малой. Коремът й се сви, но му се усмихна. — Готов ли си за един урок?

Майк бавно разкопча колана с инструментите. Без да откъсва поглед от очите й, го захвърли в камионетката.

— Да опитаме!

По радиото говорителят съобщаваше времето: облачно, предупреждение за лодките и малките съдове в крайбрежните райони, ветрове до двадесет мили в час. Студено.

— За сега не се притеснявай за музиката — каза тя. — Ще ти покажа стъпките. Много е просто. Трябва да направиш квадрат, като започнеш с десния крак.

Сандра застана до него и му показа.

Майк направи крачка напред.

— Добре! Сега изнеси левия си крак до десния. — Тя отново му показа стъпката. — А сега половин стъпка настрани — заедно. На другата страна. Стъпка — заедно. И назад. Виждаш ли? Всичко става за осем отброявания.

Застанали един до друг, те упражняваха известно време стъпките. Радиото засвири някаква песен, която съвпадаше с ритъма. Краката му в износените ботуши бяха огромни. Ръцете му бяха огромни. Всичко в него караше сърцето й да бие бясно.

— Почти го схвана — каза тя. — Продължавай. Не мисли за движенията на краката си.

— Звучиш като стария ми треньор по ръгби.

— Трябваше да се досетя, че си играл ръгби. Какъв беше?

— Беше толкова отдавна, че почти не си спомням.

— Обзалагам се, че си бил преден защитник.

Той не отговори и Сандра разбра, че е познала. Имаше нещо в него, нещо скромно и разсъдливо, което я подтикваше да задава най-различни въпроси.

— Къде си учил?

— УРИ. За известно време. Не завърших.

Ах, помисли си тя, улавяйки нотка на съжаление в гласа му.

— Защо?

— Не мога да се уча да танцувам и едновременно с това да разказвам историята на живота си, мадам — засмя се той, но Сандра разбра посланието. Не искаше да я пуска в тази част от живота си — в мечтите, съжаленията, пропуснатите шансове.

— Добре. Ако следващата песен става за танцуване, ще танцуваме като двойка. Същите стъпки, но аз ще те затруднявам. — Тя се намести пред него.

— Къде да си сложа ръцете?

Тя се протегна, взе лявата му ръка и я сложи на извивката на талията си.

— Ето така.

В мига, в който се докоснаха, странно усещане неочаквано я разтърси. Дланта му излъчваше толкова силна топлина, че Сандра се зачуди дали той също я усеща. Допирът на ръката му, която обгръщаше талията й, бе срамно приятен. Развълнувана, тя пое другата му ръка в своята и студените й пръсти обвиха неговите.

— Това е общата идея. Само се отпусни — позата трябва да е естествена.

— Това естествено ли е?

Въпросът му предизвика цял куп реакции, които преминаха по тялото й като верижни светкавици. Той бе висок и широкоплещест, стабилна стена, която изпълваше целия й поглед.

— Т… ти ми кажи — отговори тя и веднага прехапа устни, разтърсена от зловещото колебание в гласа си.

— О, да — отвърна Майк и я придърпа няколко сантиметра по-близо. — Естествено е.

— Хмм, може би не толкова близо. Ще ни е необходимо място за маневри.

— Така ли? — Бедрото му се докосна до нейното, а усмивката му бе леко дяволита. — С това мога да се справя.

Музиката отново се смени, този път със стар блус.

— Дотук добре — каза Сандра. Ръката му бе изненадващо груба. Ръка на работник. — А сега слушай ритъма. След това ще се придвижим заедно, като стъпиш напред с левия си крак.

Той погледна надолу.

— Не гледай в краката си! — нареди тя.

— Но…

— Знаеш къде са краката ти, Малой.

— А къде да гледам?

Сандра отново се поколеба.

— В партньорката си.

Той закова поглед в нея, а сините му като море очи се изпълниха с неизречени въпроси. Въздухът между тях като че ли се нажежи от далечен и вял тропически бриз. Сандра нямаше представа как го постигна, но той успя да я накара да почувства този поглед от глава до пети.

— Така ли? — попита той отново.

Развълнувана, тя отстъпи половин крачка назад.

— Идеята е да държиш партньорката си на разстояние, от което можеш да говориш с нея. Танцът е форма на социално общуване.

— Извинявай. Не са ни учили на тези неща в курсовете за работнически квалификации.

Сандра прехапа устни. След като беше разкрил неуспеха си в колежа, тя разбираше защо бе толкова чувствителен на тази тема.

— Не исках да прозвучи поучително.

— Но постигна чудесен резултат в това отношение.

— Искаш ли да се научиш да танцуваш, Малой?

— Искам.

Без особена причина това й се стори забавно.

— Тогава да опитаме. Направи крачка напред.

Широката му крачка едва не я събори.

— Може би половин крачка — поправи се тя и се вкопчи в него. Мишците му бяха твърди като желязо.

Той отново опита. При следващото движение напред левият му крак се стовари върху нейния десен.

Сандра изскимтя и подскочи назад.

— Внимателно, Малой. Нали не искаш да осакатиш партньорката си за цял живот.

— Няма да е зле да спрем, докато си още невредима.

Тя разтърси крака си.

— Никога не съм си представяла, че се предаваш лесно. Освен това е по-добре да правиш грешките си с мен, отколкото с Мери Маргарет. Така, сега изчакай ритъма…

Те се раздвижиха и този път се получи. Под ритъм на „Ден и нощ“ те танцуваха из бруления от вятъра двор. За тези няколко минути целият свят изглеждаше различен. Сенките се вдигнаха от мислите й и в крайна сметка спря изобщо да мисли. Усети поразителна пълнота в сърцето си, която бликаше от нуждата, отдавна погребана дълбоко в нея. О, как й липсваше това! Близост. Контакт с хора. Простото танцуване в прегръдката на мъж бе толкова хубаво, толкова нормално и в същото време болезнено и парещо, подобно на усещането, когато премръзнали пръсти се затоплят. От векове не бе стояла близо до някого.

Тя се загледа някъде над рамото му и се надяваше, че чувствата й не са изписани на лицето й.

— Мислех, че трябва да гледаш партньора си — напомни й той. Гласът му прозвуча нежно, интимно. Близо до ухото й.

Песента свърши. Тя отпусна ръце и се отскубна от него, може би прекалено бързо.

— Ето това е всичко — каза тя развълнувано. — Осем отброявания и ставаш Фред Астер.

— Сбъдване на мечтата.

— Трябва да се упражняваш. Много.

— Благодаря. Определено не искам да притеснявам Мери Маргарет.

— Мисля, че това идва с пубертета. Но точно сега тя те обожава.

Майк отново постави колана с инструменти и отвори голяма метална кутия в задната част на камионетката. Строени в боен ред обли остриета на триони със стоманени зъбци проблеснаха в кутията.

— Така ли?

— При повечето дванадесетгодишни момичета е така.

— Тя е почти на тринадесет. Значи трябва да се стягам.

Той избра едно острие и го нагласи на големия електрически трион, който работниците бяха оставили в задната част на къщата.

Сандра се почувства облекчена, когато го видя да се връща на работа — но и също малко съкрушена.

— Между другото — провикна се той през рамо. — Дадох й да прочете две от твоите книги.

Сандра почувства странно присвиване.

— Наистина ли?

— Взех ги от библиотеката. „Под повърхността“ и „Всеки следващ ден“. Трябваше да питам библиотекарката за тях. Не бяха на рафта.

Сандра се изчерви.

— Много детски книги са оспорвани в обществените библиотеки. — Тя поклати глава. — Точно тук, в Ню Инглънд, люлката на свободата.

Макар че редакторът й често се опитваше да я успокоява, като твърдеше, че е сред добра компания редом с Марк Твен, Мая Анджелу и Джуди Блум, тя мразеше мисълта, че читателите, за които бяха предназначени, нямаха пряк достъп до книгите й.

— Предполагам, че си вдигнала олелия до бога, когато си разбрала, че забраняват книгите ти — Майк зави една гайка на триона.

Сандра се загледа в ръцете му, в пръстите му.

Големи и способни, но въпреки това толкова нежни, когато я прегърна.

— Аз съм… бях съпруга на политик. Задачата ми бе да заглаждам проблемите, а не да разбунвам вълни.

— Чакай малко. Съпругът ти беше демократ. АКЛУ го издигнаха. И искаш да ми кажеш, че си е затварял очите пред цензурата на книгите на жена му, която се е извършвала под носа му?

Тя въздъхна тихо и сведе очи.

— Виктор отрано се научи да подбира битките си. Трябваше да се откаже от много неща, за да го изберат.

— Като Първата поправка?

— Няма нужда да си саркастичен. — Тя зае горчива отбранителна позиция и осъзна, че дори не беше започнала да преодолява случилото се с Виктор.

— Не съм политик — отбеляза Малой. — И все пак не мога да повярвам, че ще оставиш някаква фашистка крайна група ненаказана. Не се ли вбесяваш като знаеш, че някой цензурира работата ти?

Сандра мушна ръце в джобовете на якето си.

— Малой, в този момент от живота ми почти всичко ме вбесява. Аз също се научих да подбирам битките си. Точно в момента забраната на книгите ми не е сред тях. И, между другото, книгите ми са оспорвани от почитащи закона граждани, а не от фашисти.

Докато Сандра говореше, той измерваше и маркираше дървения материал, като на всеки няколко секунди спираше да се консултира с направената на компютър диаграма.

— Смятах, че приоритет за един писател трябва да бъде свободното слово и свободата на печата.

— Не ме разбирай погрешно, Малой. Обичам работата си. Обичам да пиша. Което означава, че трябва да се защитавам. Не искам личните ми проблеми да хвърлят сянка върху писателската ми кариера. В случай, че си забравил, тук имам малко проблеми. Последното нещо, от което се нуждая, е репортаж от УРИК за спорните ми книги. Никога ли не ти се е налагало да пренебрегнеш принципите си, за да бъдеш практичен?

— Да — отвърна той и взе чифт защитни очила. — Предполагам.

— Когато Виктор беше жив, не разгласявах за писането си поради съвсем различна причина. Писането бе моето убежище, моето безопасно и усамотено място в този обществен свят. Това ни устройваше, като балансираше неговата натоварена кариера с нещо, което бе само мое. — Тя вдигна някакъв гвоздей от алеята. — В началото се притеснявах, че книгите ми ще са окажат проблем за родителите му. Те са — Роналд и Уинифред — доста консервативни.

— И имаше ли проблеми?

Раменете й потънаха по-дълбоко в якето.

— Не. Но просто защото те никога не прочетоха нищо от мен. Гледаха на писането ми като на дребно хоби, подобно на бродирането или събирането на десертни чинии. Струва ми се, че ако покажеха по-голям интерес те щяха… — Тя се спря съвсем овреме. — Както и да е, те бяха много горди с Виктор и ме смятаха просто за негов придатък. Съпруга, не писателка.

Сандра захвърли гвоздея в казана, поставен отстрани на къщата.

— Исках книгите ми да успеят или да се провалят поради собствените им качества, а не непрекъснато да се чудя дали творбата ми е публикувана, защото хората са проявили любопитство към съпругата на Виктор Уинслоу. Не исках да ме смятат за Мерилин Квейл на детската литература. — Тя се загледа към дюните, изненадана от себе си, че говори толкова открито. — Бях писателка преди да стана съпруга на Виктор. Сега вече не съм негова съпруга, но все още съм писателка. Да ти кажа честно, това е единствената част от живота ми, която в този момент има смисъл.

— Мисля, че го разбирам — каза той.

— Мери Маргарет хареса ли книгите?

— Според мен много й харесват. Ще я попитам довечера, когато й звънна по телефона.

Той вероятно се обаждаше на децата си всяка вечер. Какво ли беше да имаш деца, а да не си до тях да ги слагаш в леглото нощем? Искаше й се да попита, но несигурността между тях я спря. Не бяха точно приятели. Просто се държаха любезно, защото бяха подписали договор.

— Тя бе доста впечатлена, когато разбра, че се е запознала с теб — коментира той.

— Аз също бях впечатлена от нея.

Сандра бе разпознала сродна душа в Мери Маргарет Малой — самотната интелигентност в очите на момичето, сериозно стиснатата й уста, наблюдателността и мълчанието. Нищо непропускащият поглед на Мери Маргарет й бе подсказал, че тя бе от онези момичета, които непрекъснато търсеха недоизказаното и не възприемаха нещата такива, каквито бяха. О, Мери Маргарет, научи се да гледаш и да виждаш това, което е, мислеше си Сандра. Ще си спестиш много болка.

— Ако има някакви въпроси по книгите, или просто иска да ми каже какво мисли, можеш отново да я доведеш. Или може да ми напише бележка.

— Това сигурно ще й хареса. — Той нареди гредата, която трябваше да се отреже, до триона. В предния двор работниците довършваха обяда си и отново се захващаха за работа. По радиото прозвуча „Стълба към небето“.

— Май е по-добре да се захващам за работа — каза Сандра. — Викни ми, ако имаш нужда от нещо.

Той си сложи защитните очила и се приведе от кръста, поставяйки една дъска пред острието на триона, преценявайки я с поглед подобно на акула, набелязала жертвата си.

— Непременно. И благодаря за урока по танци.

— Не забравяй да се упражняваш тази вечер. — Тя отстъпи крачка назад, с изненадващо нежелание да се върне в къщата. — Всяка вечер.

— Дадено.

Той й се усмихна дръзко, дръпна копчето на триона и той забоботи мощно, разнесе се миризма на гореща дървесина и дъската се разцепи на две подобно на парче масло.

[1] Съхрани, запази (англ.) — Б.пр. ↑

16.

— Виждам, че започвате да интимничите с клиентката — каза Фил и мушна глава под скосения покрив на тавана. Не гледаше към Майк, а се бе концентрирал върху проследяването на електрическия кабел и сверяването му с диаграмата на картата.

— Тя ме учеше да танцувам — поясни Майк. Да можеше всичко между тях да се заключава само в това. Той се опитваше да мисли за нея като за всеки друг клиент — реставрирането на дадена къща изискваше определена доза интимност, която не се срещаше при нормални обстоятелства. Преди тази близост бе пресилена, случайни докосвания, двама непознати в автобус. Но със Сандра химията бе по-различна. Допускайки го в къщата си, тя го допусна твърде близо, за да бъде спокоен. Майк видя как живее, какво яде, вдишваше лекия парфюм с аромат на сапун, който се носеше в спалнята й. Всеки ден той се впускаше все по-дълбоко в реставрирането на викторианската красавица и трябваше да си напомня, че това се отнасяше до къщата, а не до собственичката й. Въпреки това и в нея откриваше различни пластове и тайни.

— Да танцуваш, а? — Фил си пъхна носа зад една щайга с книги.

Майк изкърти парченца стар маджун от таванските прозорци с изглед към океана.

— Скоро ще има танци, на които Мери Маргарет иска да отиде, и не ми се ще да я излагам.

Фил хвърли поглед през рамо.

— Определено имаш нужда от повече практика.

— Благодаря за оказаното доверие, приятелче.

Той се захвана отново за работа, но продължи да мисли за Сандра. Чувството да я държи в обятията си бе божествено, меко и топло, ухаещо на свеж въздух и чиста кожа. А докато я прегръщаше, Майк си спомни колко много му харесваше да притиска жена в прегръдките си. Той тайно се бе навел към нея, за да докосне с устни косата й.

След танца Майк се чувстваше раздразнен и не беше в настроение, а и работата не му помагаше особено. Сандра неволно му напомни с изпепеляваща острота, че някои потребности не можеха да се задоволят чрез работата или чрез ролята му на добър баща на децата си. Тя му напомняше за прекалената самота, която човек трудно би понесъл. И че съществуваше само един начин да се начеше определена краста.

Майк нанесе малко маджун по ръба на прозореца. Защо пък тя? — чудеше се той. Тя бе вдовицата на Виктор, за бога, а освен това бе поразена от проблеми, до които не искаше и да се докосва. Сандра би трябвало да е последната жена в света, която да го привлича.

Майк довърши прозореца, изчисти изцапания си от маджун нож и реши да провери дали дългата, ръчно изсечена покривна греда не е започнала да изгнива. В недовършената стая витаеше изтъкан от паяжини хлад на отдавнашна занемареност, идеално убежище за катерички или миещи мечки, особено през зимата. Майк извади фенерче и си освети коридор през захвърлените вещи на няколко поколения: щайги и кутии с надписани на ръка етикети, счупени мебели, изоставени играчки, изгнил плажен чадър, стари лампи и прибори, които събираха прахоляк. В един ъгъл лежаха разпръснати клонки, шума и празни шушулки на семена от изоставено катеричо гнездо.

В дъното на тавана, близо до горната част на тесните стълби, имаше купчина нови попълнения — можеше да се предположи, от новите кутии. Някои бяха мистериозни картони с неизвестно съдържание; други бяха идентифицирани с набързо надраскани етикетчета: Стари ръкописи, Кампания’98, Сватбени подаръци, Лична коресп., Разни.

Щайгите и багажът скриваха покривните греди и вероятно друго свърталище на някоя твар. Майк премести кутиите една по една и стомахът му се сви, когато осъзна, че това са сувенирите от живота на Сандра. Животът й с Виктор.

Повечето бяха залепени с широко кафяво тиксо, макар че кашонът със Сватбени подаръци съдържаше някаква джунджурия под формата на циркова тента, така че капакът не можеше да се затвори много добре. Кашонът с надпис Разни не беше запечатан и като светна с фенерчето, Майк откри, че съдържа колекция от значки и удостоверения, поставени в рамки. На Сандра Уинслоу, с благодарност за службата. Интересно. Беше получавала похвали от Международната асоциация за ограмотяване, от Националната фондация за борба със СПИН, от Фондацията на заекващите в Америка, Големите братя и сестри и половин дузина други. Той неволно си спомни думите на Роналд Уинслоу за Сандра: Тя крие нещо. Тя винаги е била потайна.

Майк премести кутиите от пътя си и поклати глава.

— Лаеш по погрешното дърво, приятелче.

— Какво каза? — провикна се Фил от другия край на тавана.

— Нищо… по дяволите.

Докато повдигаше огромен кашон, маркиран като Стари чаршафи и др., той се продъни. По пода се разсипа цяла колекция от дреболии — кутия за пури, затворена с ластик, кутия с такъми, опръскана с боя, куп калъфки за възглавници и покривчици и празен куфар с колела. Когато Майк го повдигна, горната част на куфара се отвори. Беше празен, но му се причу, че нещо вътре се приплъзна. Надяваше се да не е нанесъл някакви повреди.

Разтърси го леко и от хастара му се изсипа цял сноп книжа и пликове, които се пръснаха по пода. Майк изруга тихо и се приведе да ги събере. Тогава му просветна — куфарът имаше грубо, ръчно изработено фалшиво отделение. Някой беше разрязал хастара, след което го бе закрепил с телбод.

— Искаш ли да ти помогна да разчистиш този хаос? — попита Фил.

— Не, почти се справих.

По врата на Майк пролази хладна тръпка. Той извърна светлината от фенерчето настрани и си каза да не си пъха носа в чуждите работи. Но разводнената зимна светлина, процеждаща се през прозорците, падаше изкосо върху книжата и ги осветяваше като театрален прожектор. Предимно писма. Почеркът не му беше познат — дори и сега, след толкова много години, той би разпознал безпогрешно почерка на Виктор.

Фил се зае с жиците и, забравил за всичко, си заподсвирква с уста.

Майк погледна надолу. Някои от писмата бяха за Виктор, адресирани до кутия в пощата в Хилсгроув, близо до летището, а на марката имаше печат от Флорида, който обаче бе прекалено неясен, за да се разчете градът или датата. Други писма бяха напечатани и адресирани до Преподобния Виктор Уинслоу в офиса му в общината.

Майк нямаше ни най-малката представа какво вижда. Знаеше само, че не иска да вижда повече. Загреба писмата и ги натика обратно в хастара на куфара. Забеляза също и няколко разписки. Както и компютърна дискета с етикетче, на което бе отбелязано просто: М.

Майк се зачуди кой беше скрил тези неща — Виктор или Сандра.

Той напъха куфара обратно в разкъсания кашон. Всеки си има тайни, каза си той. Всеки криеше по нещо — от семейството си, от приятелите си, от света.

Но не всеки подозираха в убийство.

Майк се замисли за родителите на Виктор, изпълнени с болка и ярост. Съдържанието на куфара можеше да им е интересно.

Той изтика кашона от пътя си и се захвана за работа.

17.

Дневник

Осми февруари, петък

Десет начина да вкарам Малой в леглото:

1. Да му кажа, че таванът на спалнята ми тече.

2. Да се успя нарочно.

(бележка към мен — крайно време е да си оправиш косата!)

Сандра сънува, че има любовна среща с президента на щатска официална вечеря. Но в мига, в който стъпи в източната зала на Белия дом, тя погледна надолу и откри, че е боса — пръстите на краката й бяха нелакирани и грозни — и краката й стърчат под подгъва на роклята й. Тя побягна и се озова на мястото, до което стигаше при всеки свой кошмар — в засилена кола по хлъзгав път…

Събуди се, все още хленчейки от ужас, бутна настрана купищата завивки и погледна краката си. Не бяха лакирани.

След това замига към дневника си, бутна го настрана и придърпа едно от одеялата върху раменете си. Завивките, изплетени от майка й, имаха аромат на Аква нет и Кен голдън лайтс.

— Липсваш ми, мамо — произнесе тя гласно в празната къща.

Чудеше се какво ли прави майка й в този момент, за какво ли си мислеше. Дали круизът бе оправдал всичките й очаквания? Занимаваше ли се с чужд език, с нов спорт, откриваше ли нова дефиниция за себе си?

Сандра прокара ръка по разбърканата си коса, прозя се и с мъка задържа очите си отворени. Господи, вече се зазоряваше. Събота. Тя се протегна и загаси малката нощна лампа. Книгата, която четеше — „Научи се само за десет дни да контролираш живота си“, лежеше полузаровена под купчината одеяла. Не си спомняше дали е прочела първия параграф, преди да я захвърли и да започне да драска в дневника безплодните си фантазии за Малой.

Имаше нещо изключително жалко в заспиването й на дивана пред камината. Това означаваше, че не си ляга в леглото, защото никой не я чака там. Нямаше кой нежно да издърпа книгата от ръцете й и да загаси лампата?

Тя влезе в банята да си измие зъбите, без изобщо да погледне в огледалото над мивката. Не искаше да вижда сенките под очите си, доказателство за кошмарите, които никакво количество сън не можеше да заличи. Те все още я спохождаха твърде често, все още я посещаваше образът на Виктор, превръщащ се в непознат, и кола, която се катурва неуправляемо в тъмната нощ. Ужасен звън в ушите й. Толкова студена вода, че мозъкът й изключи. Мрачното усещане, че не беше сама, докато лежеше на брега след катастрофата.

В рамката на огледалото бе затъкнато малко календарче и погледът й непрекъснато се връщаше към него. Не искаше да знае датата. Но дори и без да й беше подсказана, тя пак щеше да знае този ден — той бе жигосан в сърцето й.

Днес бе годишнина от смъртта на Виктор.

Тя се обърна към прозореца и вдигна рамката, за да я лъхне свеж въздух. Изтърка лицето си, прокара четката през косата си, която бе по-разбъркана и по-наелектризирана от обикновено. Четката се забави в замислен ритъм, докато Сандра обмисляше споходилата я идея. Денят бе на нейно разположение и можеше да го прекара както си иска. Имаше един човек в Рай, при който бе добре дошла, и независимо от всичко дори за миг не допускаше, че би наранила Виктор. Сандра реши да я посети.

Тя облече вълнени панталони и пуловер с цвят на бургундско вино, след което подкара колата към града, минавайки бавно покрай маркировката на „Мейн стрийт“. Рай бе от онези места, които заживяваха в сърцата — истински уютен град с улици с дървета от двете им страни, с парк и езерце, с колоездачни алеи и изписани на ръка табелки пред магазините. Това бе място, в което хората споделяха надеждите и мечтите си, а понякога дори и своята печал.

Тя спря пред „Усукани ножици“, местния салон за красота. Голям чифт нереални механически ножици висеше на прозореца до една табелка, на която пишеше: Отворено. Добре дошли! Сърцето на Сандра олекна; колко зле можеха да са нещата, щом щеше да си прави прическа?

— Хей, странничке! — поздрави я усмихнато Джойс Картър и махна с ръка. — Крайно време беше да ме посетиш.

Джойс беше висока и изумително красива, с тъмно червена коса, дълги крака и прилепнала по тялото пола. Дори и след катастрофата усмивката й към Сандра бе неподправено топла.

— Можеш ли да обслужиш клиент без запазен час? — попита Сандра.

— Разбира се. Сядай.

Джойс наметна работна престилка върху раменете на Сандра.

Робин, педикюристката, влезе усмихната до уши, но усмивката й замръзна, когато забеляза Сандра. Робин бе приятелка на Глория Кармайкъл, собственичката на деликатесния магазин, която разпространяваше повечето от теориите за конспирация, които се носеха за Сара.

— Днес заети ли сме? — попита тя Джойс, гледайки през Сандра.

— Нямаш нищо записано преди маникюра на Линда Липшиц в единадесет — осведоми я Джойс. — Можеш да се заемеш с книгата за часовете отзад.

— Добра идея — изсумтя Робин и се мушна в офиса.

— Съжалявам за нея. — Джойс придърпа Сандра назад към стола и започна да мие косата й с успокояващи, тренирани движения.

— Не се притеснявай! — Сандра се загледа в акустичните плочки на тавана. — За себе си реших да не се притеснявам повече — добави тя.

— Така ли? Радвам се да го чуя.

— Няма смисъл — отвърна Сандра простичко. — Искам да продам къщата и да се махна от града.

Джойс работи няколко минути мълчаливо.

— Сигурна ли си?

— Не съм сигурна за нищо. — Сандра затвори очи. — Мястото ми вече не е тук. Не знам къде ми е мястото.

— О, по дяволите, естествено, че мястото ти е тук, както и на всеки друг. Никой не е назначавал семейство Уинслоу за съдии и съдебни заседатели.

— Ще се изненадаш — отвърна Сандра.

Джойс спря водата и обви косата й в хавлиена кърпа, след което я поведе до подобен на трон стол.

— Така. Я да видим сега какво имаме. Божке, момиче, тя ти расте като царевица през юли! Трябва да идваш по-често.

— Мислех сама да се подстригвам. Аз съм доста добра фризьорка-аматьор.

— Не пробвай това сама! — Джойс подчерта думите си като промуши въздуха с чифт швейцарски ножици. — Как вървят ремонтите?

— Добре. Малой, когото наех… той е добър.

Джойс загледа изпитателно лицето на Сандра в огледалото.

— Я как се изчерви, скъпа. Той е сам, нали?

Сандра кимна, а издайническата руменина по бузите й не изчезна.

— Боже мой! — Джойс се усмихна до уши. — Ти го харесваш.

— Може би. Възможно е. Но няма смисъл.

— Защо? Ти си млада, той е свободен, а и от доста време вече си сама. — Тя я разресваше и подстригваше с безмилостна ефикасност. — Няма закон, който да забранява да си намериш друг, Сандра. Обзалагам се, че и през ум не ти е минавало, че след Виктор отново ще се почувстваш по този начин, но…

— Нищо не разбираш! — изпусна се Сандра. — Никога не съм се чувствала по този начин. Никога!

— Уха! — Тя спря да работи и скръсти ръце. — Тогава може би е по-добре да позволиш това да се случи. Това с… как се казваше?… Малой?

— Майк Малой. Защо? Когато продам къщата, ще напусна. Така че какъв е смисълът?

Джойс отново започна да подрязва косата й.

— Скъпа, ако аз трябва да ти го обяснявам, значи наистина си загазила.

Майк прекара цялата събота с децата си. Заведе ги на боулинг, ядоха пица на обяд, след това ги почерпи с умопомрачаващо тъп филм. Макар че Кевин се хилеше през цялото време, Мери Маргарет непрекъснато ставаше, за да отиде до щанда със закуски или до тоалетната. Майк също не бе спокоен. Той винаги бе обичал до полуда Кевин и Мери Маргарет, но след развода любовта му към тях се доближаваше до ръба на отчаянието.

Времето с тях никога не му достигаше. Малко по малко те се превръщаха в непознати, придобиваха навици, с които той нямаше нищо общо. А Майк придобиваше образа на живо клише — самотният баща, който се пресилва, за да прекарат децата му добре през малкото часове в седмицата, когато бяха при него. По принцип трябваше да останат и през нощта, но Анджела държеше да се върнат в Нюпорт, защото на следващия ден бе първото причастие на Мери Маргарет.

Майк не беше поканен. О, той можеше да се появи, ако Мери Маргарет пожелаеше. Но фактът бе, че семейството на Анджела се бе специализирало в първокласни италиански чествания на католическите важни събития. Родът Меолас бе известен с това, че празнуваше два дни в чест на първото общение на детето с църквата. За Мери Маргарет щеше да бъде неудобно, ако Майк беше настоял да присъства на първото й причастие, при което формално биваше приета за член на църквата. Католиците не трябваше да се развеждат, а присъствието му щеше да напомня на всички за този факт. Така че той преглътна и се престори, че не забеляза облекчението на дъщеря си, когато ги върна на майка им.

След самотното пътуване до Рай той спря на паркинга на кея и пусна Зеке да излезе. Кучето остана близо до него и заподскача, душейки пазарската чанта, която Майк държеше в ръка. Беше се отбил в деликатесния магазин на Глория за половин печено пиле и през последните четири мили ароматът му подлудяваше кучето.

Кехлибарените светлини на пристанището очертаваха подскачащите силуети на риболовната флота, чартърни корабчета и яхти. Майк спря пред редичка разнебитени пощенски кутии и измъкна цяла шепа пликове. Повечето от тях бяха сметки.

— Господин Малой? — попита непознат глас.

Майк спря и изчака мъжът от паркинга да го настигне. Той беше среден на ръст, набит и носеше дънки и дънково яке. Майк прехвърли през ума си различните възможности. Официално лице за събиране на сметките, социален работник, асистент на адвоката — преди година всички те му бяха непознати. Но сега никога не знаеше какво да очаква.

— Какво мога да направя за вас?

Мъжът подаде визитка.

— Ланс Хеджис, асистент телевизионен продуцент, УРИК-ТВ.

Лошо предчувствие помрачи настроението на Майк, който пое визитната картичка.

— Вижте, ако става въпрос за онзи случай със сателитната чиния, аз…

— Не става въпрос за това. Не е задължително. — Думите се плъзнаха от устата на Хеджис, смазани с намеци.

— Какво мога да направя за вас?

— Вие сте нает от Сандра Уинслоу за къщата й — отговори Хеджис.

— Ъ-хъ.

— Ще бъда откровен с вас. Убийството на Виктор Уинслоу…

— Нещастният случай, искате да кажете.

— Смъртта на сенатор Уинслоу е история, която непрекъснато следим. Нашият екип събира факти по новото разследване и ни хрумна, че може да сте попаднали на някаква информация по случая. Искам да кажа, по време на работата ви.

Майк запази мълчание, заслушан в тихото плискане на водата в корпусите на риболовните кораби. Той повдигна пазарската чанта.

— Трябва да тръгвам — каза Майк с привидно спокойствие. — Вечерята ми ще изстине.

— Предлагаме щедри възнаграждения за неща от този род — продължи Хеджис.

Майк се замисли за сметките, които бе стиснал в ръка.

— Искате да ми плащате да слухтя из къщата й за вас.

— Това е объркан случай, следен с голям интерес. Всяка информация, която хвърля някаква светлина по фактите, ще удовлетвори нуждите на обществото за осведоменост. Може би вашият колега — господин Даунинг ли се казваше? — може би той е попаднал на нещо?

По дяволите, дали този лигльо вече бе говорил с Фил?

— Той не знае повече от мен.

— Тогава ако обмислите…

— Няма нужда да обмислям. — На Майк му се искаше никога да не бе попадал на онези писма на тавана. — Аз съм строителен предприемач. Работя по стари къщи. Не знам нищо, но дори и да знаех, нямаше да ви го разкажа.

— Господин Малой, вие причинихте значителни щети по оборудването ни. — Хеджис се стегна и гласът му се охлади с няколко градуса. — Ние сме готови да преглътнем загубата, но само ако проявите желание да ни сътрудничите.

— Не знам абсолютно нищо, а заплахи не ми минават — отвърна Майк, запазвайки за себе си цветущите изрази, които всъщност искаше да използва.

— Това ли е…

— Последният ми отговор — прекъсна го Майк. — Край.

18.

Нещо не беше наред. Цяла вечер подозрения разяждаха Майк. Не ставаше въпрос само за тайното предложение на новинарския продуцент, нито пък за скритите книжа, които намери на тавана на Сандра. Имаше нещо гнило, нещо не се връзваше, но на този етап всичко бе толкова неясно, че не можеше да напипа причината. Трябваше ли да се рови по-дълбоко или да не се занимава изобщо? Да каже ли на Сандра? Да й каже какво? Че е видял нещо, което не е трябвало да вижда? Да я предупреди, че медиите душат наоколо? И защо, по дяволите, трябваше да го е грижа?

Той хвърли поглед на телевизора — миниатюрен черно-бял монитор, завинтен високо на един рафт на яхтата. Новините тъкмо свършваха, а Къртни Проктър гледаше с ясен поглед към зрителите.

— И накрая — съобщи тя, — последна информация за местната трагедия. Днес се навършва точно една година от смъртта на местния политик Виктор Уинслоу, издигаща се звезда…

Майк изруга под нос, грабна мобилния си телефон, набра номера на Сандра и чу в отговор непрекъснат зает сигнал. Може би беше в интернет, или си бе изключила телефона. Представи си я сама в къщата, разположена в края на нищото, как чете или преглежда плановете за реставрирането и навярно обмисля за какво да се заяде при следващата им среща. Но беше сигурен, че не прави нищо подобно, защото Майк знаеше много добре как протичат годишнините. Те превръщаха обикновения ден в мрачен паметник на спомените. Мисълта за самотната Сандра го обезпокои повече, отколкото би трябвало.

Не й беше пазач. Никога не беше споменавал за старото им приятелство с покойния й съпруг. Ако сега го разкажеше, щеше да се получи ужасно конфузно. Няма нужда да го знае, каза си той. Няма и значение. Не й дължеше нищо, освен да поправи къщата. Майк бе изпаднал в емоционален срив и не можеше да направи нещо повече за Сандра.

Порови из документите на бюрото си и намери идеалното извинение да отиде у дома й. Регионалното историческо общество бе заверило и регистрирало оригиналните планове на къщата й, а мястото щеше да получи значка и специална титла за принадлежност към историческите обекти. Нямаше представа какво ще прави после. Просто действаше. Скочи в камионетката и пое към Блу бийч. Нощта бе черна и празна, хапливо студена. Не се размина с нито една кола по пътя. Просто щеше да я провери, говореше си Майк. Да се увери, че всичко е наред. Ако му зададеше въпроси, щеше да й каже, че е дошъл да й съобщи за историческото регистриране.

Майк не загаси мотора, слезе и почука на входната врата. Почака, но чу само силния басов ритъм на стереото.

Почука отново и зачака, но знаеше, че тя най-вероятно няма да го чуе. Майк замърмори, спря двигателя на камиона и почука за трети път. Песента на Ерик Клептън звучеше достатъчно силно, та да разтърси прозорците. Майк разпозна думите на „Завинаги мъж“. Преди години тя бе любимата на Виктор.

След като почука още няколко пъти, той използва ключа, който Сандра му бе дала и влезе.

— Сандра? — извика той. — Аз съм… Майк Малой. — Мина през вестибюла, който вече изглеждаше различно от предишното му занемарено състояние. Ореховата колона на витата стълба отново бе изправена, перилата на парапета бяха залепени същия този ден. — Сандра? — извика той отново, но музиката бе прекалено силна. Знаеше, че няма да го чуе.

Сандра стоеше в средата на просторната предна стая, стиснала в ръка чаша вино и се поклащаше под ритъма на музиката. Макар че бе с лице към него, очите й бяха затворени, лицето й бе отпуснато и на него бе изписано толкова тъжно изражение, че Майк не можа да откъсне поглед.

Предположи, че си мисли за катастрофата. Навярно Виктор й липсваше ужасно.

Бягай! Мисълта се появи светкавично, като внезапно покачване на адреналин. Не трябваше да е тук, не трябваше да прекъсва толкова личен момент. Не се нуждаеше от проблемите на тази самотна жена — неговите му бяха достатъчни. Но в нея имаше нещо. Беше го забелязал още от самото начало. Тя го викаше без думи, притегляше го към самотата в себе си. Независимо какво му нашепваше мозъкът, сърцето му бе направило място за нея.

Последва пауза в музиката и Майк отново произнесе името й.

Очите й се отвориха рязко, а виното се разля от ръба на чашата. Бузите й станаха още по-бледи.

— Не те чух да влизаш.

Сандра плахо потърка лице с опакото на дланта си и забърза към стереото, за да го намали. Песента заглъхна до жален музикален шепот.

— Какво правиш тук? — попита тя.

Майк знаеше, че трябва просто да подаде книжата и да си хваща пътя за обратно. Но също така знаеше, че няма да го направи. Той долови дъха на виното и погледна към полупразната бутилка на масата.

— Пиеш сама? — попита той. — Чувал съм, че това не е много хубаво.

— Тогава можеш да ми правиш компания.

Идеята да пие вино с жена бе толкова чужда на този етап от живота на Майк, че за момент не знаеше какво да отговори. Не искаше и да си спомня от колко време не бе седял до жена, слушайки музика и пиейки вино.

— Ще пийна една чаша.

Тя го изгледа толкова слисано, че той едва не избухна в смях.

— Наистина ли?

— Не съм виждал по-изумена реакция на съгласието ми да пийна по чашка с някого.

— Толкова отдавна никой не е искал да пие с мен.

— Толкова отдавна никой не ми е предлагал — призна Майк и се отпусна. — Получих заверката от историческото общество. Къщата ти ще получи специална титла.

— Така ли? Тогава трябва да го полеем. — Сандра влезе в трапезарията. Чу се дрънчене на стъкло, докато отваряше древния бюфет, от който извади чаша за вино. Наля и му подаде питието. Чашата изглеждаше крехка и чуплива в ръцете му. — Седни! — подкани го тя и посочи към стария диван срещу камината. Тя докосна с ръбчето на чашата си неговата. — За какво друго да пием?

— Ти си тази с въображението. Ти решаваш.

— За водните струи под налягане.

— Можеш да се справиш и по-добре от това.

— Не и напоследък, Малой. Опитай ти. — Сандра задържа погледа си върху него и отпи малка глътка.

— За уроците по танци! — Той опита виното и го хареса. Хареса му и усещането да седи до нея.

Песента се смени, а в следващата се пееше за загуба на приятел.

Майк се престори, че не чува текста, но трудно можеше да не обръща внимание на бавно леещите се думи в настъпилата в стаята тишина. Той отпи солидна глътка вино. Сандра имаше преднина в това отношение. Беше изпразнила една трета от бутилката.

— Родителите ми се развеждат — каза тя, а изявлението й дойде като че ли от нищото.

— Какво?

— Казах, че майка ми и баща ми се разделят.

Уха! Майк го изби нервна пот. Защо точно с него споделяше нещо толкова лично?

— Съжалявам да го чуя — избъбри той сковано. От нея като че ли се изливаха невидими вълни от емоции и Майк знаеше, че не той е човекът, който можеше да ги улови и да ги задържи. Предложи единствената честна фраза, която можа да измисли. — Не знам какво да кажа.

— Нямах намерение да те товаря с това. — Тя се обърна към него на дивана и сви единия си крак под тялото.

— От колко време са женени?

— Тридесет и шест години. — Сандра завъртя чашата си с вино, загледана в люшкащата се повърхност на течността. — На мен ми се струваше цяла вечност. — Тя въздъхна. — Непрекъснато се питам откога ли са били нещастни, колко време са продължавали така, ден след ден. И защо аз нищо не знаех?

— Съществуват множество начини да скриеш нещастието — вметна той.

Тя го изгледа остро, след което каза:

— Знам.

Майк едва ли беше специалист по браковете, но опитът го научи на много повече, отколкото му се искаше. Изобщо не успя да определи точния момент, в който всичко между него и Анджела свърши. Случи се постепенно и нарастваше с едва забележими градуси. Нямаше електрически шок на ужас и предателство, само притъпено чувство за провал, което нагарчаше от мисълта, че един от тях щеше да получи децата.

— С бившата ми съпруга — започна той — го усетих много преди в действителност да се случи. Но докато никой от нас не обелваше и дума, не се налагаше да предприемаме някакви действия.

— Така е можело да продължите до безкрай.

— Ирландски развод, както казваше старата ми баба. Двама непознати, живеещи под един покрив, спазващи формалности заради съседите и децата. — Майк забрави предпазливостта и отпи още една дълга глътка. — Аз бях съгласен да го изтърпя заради децата си, защото знаех, че Анджела ще спечели родителските права.

— Значи би останал заради децата?

— Кевин и Мери Маргарет биха го предпочели — заяви Майк направо. — Децата винаги го предпочитат.

Сандра се загледа внимателно в лицето му.

— Не знам нищо за положението ти. Но знам, че животът е кратък, Малой. Човек получава само една възможност да бъде щастлив. Когато достигнеш мястото, на което се намират родителите ми сега, няма да искаш да поглеждаш назад и да съжаляваш за изминалите десет, двадесет или четиридесет години. Точно сега децата ти може и да не разбират нещата по този начин, но ще го разберат. Гарантирам ти.

Думите й му донесоха странно облекчение, каквото не бе чувствал от много време.

— Или чавка ти е изпила мозъка, или ти си изпила много вино.

Сандра се загледа в чашата си.

— Донякъде първото, малко от второто. — Тя вдигна бутилката и напълни чашата си.

— И какво ще правиш с твоята възможност — попита той.

— Какво.

— С твоята възможност да бъдеш щастлива.

Сандра върна бутилката с преувеличено внимание.

— Ами, предполагам, че първо ще трябва да реша какво ще ме направи щастлива.

Майк се прехласна от начина, по който една капчица застина на устните й. Не можеше да отмести поглед от устата й.

— Какво би те направило щастлива?

Тя го гледа дълго време, а светлината от огъня в камината трептеше в дълбоките и очи. Там вътре имаше цял нов свят, каза си Майк. Таен свят. Когато стана ясно, че Сандра няма да отговори на въпроса му, той продължи.

— Трябва да се изповядам. Чух по новините, че катастрофата е станала на днешния ден преди една година.

— И се затича да провериш дали не съм си прерязала вените?

— Нещо такова. — Майк гаврътна остатъка от виното в чашата си. — Ти не си си мислила за… такова…

— Самоубийство — спести му Сандра усилията. — Не, Малой. Имам си разни приумици, но самоубийството не е сред тях.

Майк се прокашля.

— Радвам се да го чуя. Но си помислих, че той може… да ти липсва.

— Правилно си мислил.

Майк се сети за откритието на тавана — скритите писма и компютърната дискета. Нямаше представа как е било между тях, но знаеше много добре какво е да живееш в брак, пълен с тайни.

— Значи с мъжа си бяхте щастливи?

Сандра остави чашата си, кръстоса краката си в глезените, вдигна ги на масичката и сключи ръце зад тила си. Загледана в зяпналата дупка в мазилката на тавана, където Фил бе започнал да поправя някакви кабели, тя отвърна:

— Мислех ли се за щастлива? Абсолютно. Вярвах ли, че заедно живеехме добре? По дяволите, да! Обичах ли Виктор?

Тя рецитираше въпросите неспокойно, сякаш я подлагаха на кръстосан разпит. Майк си спомни, че разследването по случая бе приключило неотдавна.

Но дали обичаше Виктор? Майк започваше да съжалява, че подхвана тази тема. Обаче знаеше, че няма да помръдне и на косъм, докато не чуеше отговора й.

Сандра отпусна ръце в скута си и закърши пръсти.

— С цялото си сърце — отговори тя, а той се смути от треперливата нотка в гласа й. Тя се прокашля. — А дали Виктор ме обичаше? Можеш ли да знаеш какво става в сърцето на другите? Преди мислех, че можеш.

— А какво мислиш сега?

— Че не зная абсолютно нищо. Би трябвало да ти е ясно, че не можеш да водиш сериозни разговори с авторка на измислени истории, която освен това е пила.

Майк бутна чашите им и вече празната бутилка към далечния край на масата. После се загледа в профила й, деликатните линии на чертите й, отсенките от огъня в камината, които придаваха на кожата й кехлибарен нюанс, а очите й придобиваха цвят на млечно кафе.

— Не говориш измислици.

— Както и да е.

Сандра сви рамене, загледана право напред в стъклената врата на камината.

Майк отметна падналия пред лицето й кичур коса. Не се замисли, просто го стори. Само да се увери дали действително е мека като коприна, както изглеждаше. Наистина бе такава.

— Подстригала си си косата.

Тя простена тихо и се отдръпна.

— Майк…

— Шшшт — успокои я той. — Няма да те нараня.

— Така казваш ти. — Тя го изгледа напрегнато и замислено. Кожата й пламтеше от огъня и виното. — Но това, струва ми се, няма значение.

Той отново се приведе към нея и повдигна брадичката й с опакото на дланта си. Плътните й устни бяха влажни от виното и леко отворени. Той се наведе и докосна с устни нейните. Само ги докосна. Тя простена изненадано, а по лицето й се разля неподправена почуда, която смекчи чертите на лицето й. Сандра се наклони към него като непринудена покана. Устните му потънаха по-дълбоко в нейните, той започна да масажира с палец челюстта й, докато устата й се отпусна и се разтвори за него.

Вкусът й го замая по-силно от изпито вино. Сандра бе скована в началото, но след няколко секунди ръцете, които отблъскваха гърдите му, стиснаха в юмруци ризата му и го придърпаха по-близо. Сандра издаде дълбок гърлен звук и Майк почувства нейния копнеж, отражение на неговия собствен. Реакциите й притежаваха наситеността на ново откритие — сякаш никога преди не бе целувана. Секунда по-късно Майк вече не мислеше за нищо. Той просто я държеше в прегръдките си, целуваше я, вкусваше сладостта й. Тя прогонваше напрежението и болката от самотата, натрупана в костите му, и не го беше грижа дали чувството щеше да продължи. Сякаш самите мускули на ръцете му бяха изгладнели за формата, плътта и есенцията на жена. На тази жена.

Сандра поддаваше като пластилин в прегръдката му, устните й го подканяха, устата й бе топла. Майк усети топлина и нужда, които се изстреляха по гръбнака му, плъзна ръце по раменете й, надолу до извивката на талията й, усещайки в отговор пробягващите по тялото й вълни. С малко повече натиск можеше да я положи на дивана. С привидно случайно докосване на пръстите си можеше да пъхне ръка под пуловера й. И с всяка фибра на тялото си усещаше, че тя нямаше да се съпротивлява.

Макар и да го желаеше с цялото си същество, Майк се отдръпна. Не беше някакъв рицар, но знаеше, че е изключително жестоко да се възползва от някой толкова крехък, толкова уязвим, точно на годишнината от най-лошия ден в живота й. Майк се опита да не обръща внимание на лумналия в него огън и да се овладее, разтреперан от усилието — нещо, което никога не бе предполагал, че може. Най-накрая успя да си наложи да спре да я целува, да се отдръпне и да се стегне.

Тя не помръдна. Седеше със затворени очи и устни, все още запазили формата на неговите, с наклонена назад глава, едновременно изпълнена с копнеж и сексапил. Майк не знаеше как да постъпи и се прокашля.

Сандра рязко отвори очи. Почти толкова бързо бузите й се заляха с руменина.

Майк не можа да се сдържи и се усмихна.

— Май попреминах линията.

— Вероятно.

— Трябва ли да се извиня?

Тя прокара пръсти по долната си устна, сякаш искаше да провери дали не е ранена.

— За какво?

— Че ти се натрапих.

— Това ли е то? Натрапване? — Сандра се разсмя. — Ако е така, не беше много дискретен. Приличаше ми повече на фронтална атака.

Сандра си нямаше и представа. Това, което бе сторил, бе нищо в сравнение с онова, което се бе въздържал да не направи.

— Беше само целувка.

— Съжаляваш ли?

— По дяволите, не! — За бога, да. Тази нощ нямаше да може да мигне.

— Значи дотук с извиненията.

Сандра се отдалечи от него на дивана, сви крака, приближи колене до брадичката и ги обгърна с ръце. В този момент не приличаше на нечия вдовица, най-малко пък на вдовицата на Виктор Уинслоу. Жълтата преса грешеше, Майк бе сигурен в това. Тази жена не бе убила никого.

— Не само че няма да получиш извинение — каза той, — но искам пак да те целуна.

— Не съм убедена, че трябва да го направиш.

— Има един начин да разберем.

Сандра се отмести няколко сантиметра назад, с блеснали от светлината на камината очи.

— Всички казват, че не бива да се замесваш интимно с човек, с когото вършиш някакъв бизнес.

— Така ли?

— Всичко може да се усложни.

— По какъв начин?

Сандра се разсмя.

— Какво ще стане, ако нещата между нас се задълбочат и се скараме, преди да довършиш ремонта на къщата? Аз ще се озова с полудовършена къща и с разбито сърце, а ти ще се чувстваш прекалено неловко, изпълнен с угризения или каквото и да е там, за да се върнеш и да си довършиш работата.

Майк не можа да се сдържи. Той отметна глава назад и се разсмя, силно и продължително.

— Нищо чудно, че си писателка. Мислиш прекалено много.

— Просто прехвърлям различните възможности при тази ситуация. — Сандра отпусна брадичка върху свитите си колене и погледна празната си чаша. — Мисля, че мога да пийна още.

— Искаш ли да донеса още вино?

— В кухнята има друга бутилка.

Майк се изправи внимателно, надявайки се че се движи естествено и грациозно. Всъщност бе получил ерекция, която не се интересуваше, че отдавна бе преминал седемнадесетгодишната възраст. Молеше се Сандра да не е забелязала. Позабави се, докато отвори бутилката с отварачката на швейцарското си ножче. След това влезе с виното, наля й половин чаша и остави бутилката.

— Подписал съм договор, с който гарантирам работата си. Ще ремонтирам това място.

Сандра отпи глътка.

— Хубаво. Сега се чувствам по-добре.

Но същото не важеше за Майк. Тя бе запалила в него пламък, който независимо от всичко не утихваше.

— Не те будалкам. Намирам те за ужасно привлекателна. Не мога да спра да те желая…

Тя затаи дъх и на лицето й се изписа недоумение.

— Наистина ли?

— Толкова ли е странно да те желая?

— Нямам представа. И какво ще правим? Ще се впуснем ли в любовна авантюра?

Прекият й въпрос го стресна и той й отвърна със също толкова директно:

— Искаш ли?

— Не съм много сигурна. Никога преди не съм имала такава, никога не съм била изкушавана.

Майк не беше сигурен защо, но й повярва. Двамата с Виктор се движеха сред куп красиви хора, влиятелни хора, хора с добре загладена външност, които непрекъснато попадаха под обществения поглед в списания като „В града и извън града“ и „Роуд Айлънд“. Със сигурност Майк не беше първият, който да я намира за привлекателна, първият, който да я желае. Първият, който да се опита да я сваля.

— А сега изкушена ли си? — попита той.

Тя го погледна и откровеният й поглед го смути.

— Може би. Вероятно е.

Майк се опита да мисли въпреки агресивните импулси на тялото си, което отказваше да се държи както подобава на отговорен възрастен човек. Опита се да намери оправдание в здравия си разум и в крайна сметка го откри, висящо на косъм. Адвокатът за родителските права му бе набил следното правило в мозъка. Нямаше нищо нередно в дискретните връзки, това дори се очакваше при току-що разведените. Обаче чувствата му бяха всичко друго, но не и дискретни.

Най-мощното възражение се появи някъде дълбоко в Майк. След развода той от време на време бе излизал с жени, но Сандра бе първата, която му напомни за стойностните неща. В живота му имаше огромна празнина и той все още не бе готов да се изправи с лице към нея. Майк определено не знаеше как да я запълни.

— Имаш нужда повече от приятел, отколкото от любовна авантюра — насили се да каже той. — Прекарваш сама прекалено много време. Това не е хубаво.

Сандра пресуши чашата си с вино и я остави на масата. В очите й за миг проблесна болка; беше се научила да не се доверява.

— Защо, по дяволите, мислиш, че толкова бързам да продам тази къща? Иска ми се да отида някъде, където хората не окачват чесън по вратите си, когато ме видят да се задавам. Където да мога да излизам сред хората и да не се притеснявам, че ще ми подвикват Черната вдовица. — Сандра се заслуша за миг в музиката, след което леко потръпна. — Истината е, че никога не съм била много социален тип. Виктор бе първият ми истински приятел.

Майк се опита да си представи живот без приятели. Що ли за съществувание бе това? Той бе израснал безгрижно, заобиколен от приятели, никога не се бе замислял за тяхното присъствие и знаеше, че винаги можеше да вдигне телефона и да се обади на някого, с когото да изпият бира или да поиграят табла. Не можеше да си представи живота без това.

— Знаеш ли какво правехме понякога с Виктор по време на буря? — попита Сандра.

Майк не искаше да знае. Но със сигурност знаеше какво той би правил с нея.

— Изброявахме благословиите си и за всяка една изяждахме по един бонбон „М&М“. Вярно е — седяхме и съставяхме цели списъци — всичко, като се започнеше от факта, че лалетата ми са разцъфнали и стигнехме до последното му утвърждаване от местния съюз. Сигурно ти звучи глупаво.

— По-скоро бих го причислил към категорията на безумното. Ако аз бях сам с красива жена в бурна нощ, последното нещо, за което бих се сетил, е да броя каквото и да било.

Тя се разсмя безрадостно, сякаш не му вярваше.

— Дори не си спомням как изглеждаха тези „М&М“.

— Ще си напиша бележка да ти донеса. Не е толкова трудно да ги намериш.

— Не става въпрос за „М&М“, Малой.

— Знам.

— Притеснява ли те, че говоря за съпруга си?

— Не — излъга той. Знаеше, че точно тази нощ трябваше да я остави да говори за него.

— Двамата имахме толкова много общи интереси. Всичко, от политическите ни възгледи до навика ни да решаваме кръстословицата в неделния Таймс. В крайна сметка трябваше да си купуваме два вестника, така че всеки да има кръстословица.

Майк си я представи как решава кръстословица на утринна светлина. Той не би я оставил да мине и първото квадратче.

— Обичахме да изпробваме нови рецепти и ресторанти. Обичахме да разглеждаме музеи, да ходим на концерти, да играем тенис. Сега, когато го няма, всичко това е вътре в мен, нещата, които си споделял с някого и които вече няма с кого да споделиш. — Думите й се движеха като бавна, тъмна река, сякаш Майк изобщо не седеше там. После тя се обърна към него и очите й се проясниха, като че ли изведнъж си спомни за присъствието му. — Разбираш ли изобщо нещо?

— Да, струва ми се. — Майк не понасяше музеите. Смяташе тениса за лоша шега. А кръстословици? Мястото му изобщо не беше тук — не можеше да задоволи нуждите на Сандра.

Сандра изпи остатъка от виното си.

— Тази нощ, преди една година, изгубих двама души. Съпруга си и най-добрия си приятел. — Тя вдигна ръка и отмести гъст кичур коса от лицето си. — Не мисля, че съм готова за авантюра. Може би никога няма да бъда. — Тя се усмихна изкривено, полупияно. — Харесвам те твърде много като човек, за да имам любовна авантюра с теб.

— Разбирам — каза той, преструвайки се, че разбира. Но въпреки това все още искаше да я вкара в леглото.

19.

Последен модел лексус, зелен като доларова банкнота, сви по алеята пред къщата и разпръсна чакълени камъчета с цвят на стридени черупки, вземайки завоя твърде бързо и спирайки прекалено рязко.

От изискания интериор на колата с имитация на дърво и кожа скокна жена динамо, въоръжена с джобен цифров фотоапарат, пейджър и мобилен телефон, прикрепени към колана й, папка, препълнена с разни разпечатки. Носеше костюм на Армани, обувките й бяха Прада, а бижутата й несъмнено истински.

Сандра застана на входа в очакване да посрещне брокерката от бюрото за недвижими имоти, но посетителката не се запъти към вратата. Вместо това започна да оценява имота. Закрачи напред-назад из мястото, направи няколко снимки и продиктува бележки на репортерското си касетофонче. После мина от другата страна да инспектира гледката.

Когато най-сетне се качи на предната веранда, Сандра се колебаеше между чувството си на възхищение и отвращение. Оценяваше решителното поведение на жената, макар и грубото й любопитство да я отблъскваше.

— Здравейте! — поздрави тя. — Вие трябва да сте госпожица Витковски.

— Спарки! — каза жената, а погледът й бързо обходи цялата веранда. — Казвайте ми Спарки. А вие сте Сандра Уинслоу.

— Моля, заповядайте! — Сандра се зачуди защо ли зряла жена ще иска да я наричат Спарки.

— Истинското ми име е Гертруд — обясни тя, сякаш прочете мислите на Сандра.

Милтън Банкс бе препоръчал госпожица Витковски, която се бе специализирала в имения по крайбрежието. Според Милтън тя имаше дългогодишен опит в продаването на скъпи имоти. Агресивна дилърка, Спарки се интересуваше много повече от печалбата на комисионната, отколкото от лошата слава на продавача. Което идеално устройваше Сандра.

Но точно днес не й се искаше да мисли за брокерката от недвижимите имоти. Искаше да мисли за Майк Малой и целувката му. Сандра се отърси от мислите си и попита:

— Да ви донеса ли чаша чай? Имам и кафе, и безалкохолно.

— Няма нужда. — Спарки се завъртя в пълен кръг във фоайето. — Повярвайте ми, нямам нужда от кафе. — Тя почти не погледна Сандра и продължи обиколката си из къщата, а вечно неспокойните й очи шареха из стаите. — Ето как работя. Да направим бърза обиколка, така че да се ориентирам за мястото. След което ще сглобя система за оценяване и маркетингов план и ще започнем оттам.

— Звучи разумно. — Сандра посочи с жест фоайето. В старата къща ехтяха звуковете на чукове и електрически инструменти. — Както виждате, ремонтирам някои неща преди да я предложа за продан.

— Много добре. Щях да настоявам за това. — Спарки записа нещо в тефтера си. — Какви ремонти?

— Несъществени. Предприемачът, когото наех, твърди, че по принцип е здрава, но е била занемарена. Регистрирана е като историческа сграда.

— Това е огромен плюс. Огромен. Непременно ми съобщавайте за всяка промяна.

Сандра се засмя кратко, но изведнъж спря, когато разбра, че Спарки не се шегува. Историческото общество можеше да диктува размерите на прозорците и цвета на боята, но Спарки знаеше много добре какво е необходимо, за да се продаде къщата. Докато брокерката се разхождаше из долния етаж, тя непрекъснато бълваше в движение заповеди и мнения за цветовата схема и подредбата на стаите, стратегическото място на саксиите с цветя, отвратителните пердета на едри кичести рози в трапезарията и абсолютното, ненадминато съвършенство на гледката към плажа на изток от къщата. Тя затрополи надолу към мазето, разговаря кратко и стряскащо заповеднически с Фил по въпроси за електричеството, след което се качи горе.

На втория етаж се натъкнаха на Майк Малой, който поправяше една стена. Мазилката бе изкъртена и се виждаха стари заострени дъски от тъмна дървесина, подредени като ребрата на вкаменено животно. Навил ръкавите на работната си риза, покрил носа и устата си с маска против прах, стиснал в ръце чук и длето, Майк Малой приличаше на свиреп хирург. Когато ги видя да се приближават, той смъкна маската и я остави да виси на врата му.

Спарки се спря на място.

— О, боже мой! Не мога да повярвам! Не съм те виждала от векове, Майк!

Той изчисти ръката си в червена носна кърпа и я протегна.

— Хей, Спарки! Откога не сме се виждали.

— Значи ти реставрираш тази къща! Смятам да увелича продажната цена с още четиридесет хилядарки.

— Не се увличай!

— Ти винаги си ме увличал, Майк! — засмя се тя и докосна рамото му с непринудена фамилиарност.

Докато ги гледаше Сандра почувства стомахът й да се стяга. Завиждаше на непринудеността им и намираше познанството им за странно заплашително.

Спарки се обърна към нея и й каза:

— Нали знаете, че е печелил национални награди за реставрациите си. Писали са статии за него в Архитектурен дайджест. — Тя отново го докосна по ръката, а червените й лакирани нокти изпъкнаха ярко на прашната му кожа. — В Нюпорт славата ти е много голяма, приятелю.

— Да се надяваме, че ще ми помогне пред отдела за лицензите. — Той освободи ръката си и погледна към изцапания си с боя часовник. — Трябва да им представя някои документи този следобед — обясни той на Сандра с делови тон. — Ще дойда утре рано сутринта.

Езикът й се върза като на среща с непознат и тя успя само да кимне и да промълви: Добре.

— Надявам се да се видим скоро, Майк — каза Спарки, а погледът й го проследи с копнеж. — Обади ми се по някое време.

— Непременно! — Майк слезе надолу по стълбите.

— Няма да го направиш, но нищо не губя да опитам — провикна се Спарки подире му, след което се обърна към Сандра: — В Нюпорт хората плащат баснословни суми за къща, която е била ремонтирана от строителна фирма „Малой & Меола“.

Сандра я последва в най-голямата спалня. Майк не й беше споменавал за това. Не че беше длъжен, напомни си тя.

Целият ден Сандра го отбягваше, но не можеше да не мисли за него. Нарочно си намираше работа за вършене, обади се на агента си, после на приятелката си Барбара, която винаги знаеше последните клюки в издателския бранш. Обади се също и на баща си да провери как се справя без майка й. Добре, бе неговият отговор.

Лъжец, помисли си Сандра.

А след това отново започна да мисли за Майк — силата на ръцете му, кичурът тъмна коса, който падаше върху челото му, дънките му, избелели на възловите места, изненадващата мекота на устата му, когато я целуна. Влажна, страстна целувка, от която цялата се разтопи. Беше се изненадала от собствената си мигновена и разпалена реакция и се чудеше откъде ли се бе взела цялата тази страст, колко ли време се беше таила запушена в очакване да изригне на свобода. Смущаващо за самата нея, Сандра бе откликнала мигновено на ласките му. След срещата им през изминалата нощ не знаеше как да се държи с него. Трябваше ли да продължава като преди и да се преструва, че нищо не се бе случило? Или да се държи така, сякаш… изобщо как се държеше една жена с мъж, който я беше целунал по начина, по който я бе целунал Майк? Как се държеше, когато всяка частичка от тялото й искаше да му каже да, освен онази част, която знаеше, че не е редно?

— Имате голям късмет, че сте го хванали — вметна Спарки през рамо, докато се качваха на третия етаж по скърцащите дървени стълби. Таванът бе мъгляв и хладен, с тежка миризма на стара дървесина и прахоляк.

— Какво? — Сандра почувства как по бузите й се появиха тъмночервени петна. Толкова ли й личеше?

Естествено, че й личеше. Когато я бе целунал, целият свят се завъртя около оста си и вината не беше само във виното. Дори и сега остатъчни спазми от копнеж непрекъснато я връщаха към този момент.

Застанали до един от наскоро сменените прозорци, двете със Спарки гледаха надолу към двора. Старият му пикап потегли и въпреки температурите единият му лакът стърчеше през отворения прозорец.

— Едно време, когато работеше в Нюпорт, за него се чакаше по две години — каза Спарки. — Бизнесът му носеше милиони долари.

Сандра изпусна дълга тиха въздишка на облекчение. Брокерката от недвижимите имоти имаше предвид, че го е хванала като строителен предприемач.

— Всичко свърши, когато жена му поиска развод. — Спарки снижи тон. — При процеса той изгуби почти всичко, което имаше. Тъстът му държеше документите за бизнеса и се докопа до всичко, когато Майк и Анджела скъсаха. — Спарки инспектира перилата, които бяха закрепени с нови пиринчени болтове и кимна одобрително. — Така че сега започва отначало. От цялата тази история само едно нещо е хубаво. Сега поне не е зает.

— А това хубаво ли е? — осмели се да попита Сандра и я поведе покрай висока купчина кашони.

— Шегувате ли се? Нали го видяхте? Този мъж е същински жив бог на любовта.

Значи не само аз се чувствам така, каза си Сандра и наведе глава, за да прикрие усмивката си. Разговорът й напомняше за студентски общежития, където приятелките се свързваха още по-силно, като си разменяха впечатления за момчетата. Сандра, разбира се, никога не се включваше, но все още си спомняше понякога веселите, понякога грубите оценки, които жените правеха за мъжете, с които се запознаваха.

— Не се учудвам, че се е върнал в Рай — продължи Спарки, докато проверяваше новите тавански прозорци.

Сандра се намръщи.

— Върнал се е в Рай? Искате да кажете, че в миналото е живял тук?

— Той е израснал тук. Не ви ли е казал? Таванът изглежда добре.

Спарки се завъртя на токчетата си и тръгна надолу, за да прегледа по-подробно кухнята. Избълва хиляди препоръки за шкафовете и антрето, довърши обиколката на имота, направи списък със задачи по двора и обеща скоро да се свърже със Сандра.

Сандра не й обърна вниманието, което може би трябваше да й обърне. Беше прекалено заета с мислите си върху думите на Спарки, че Майк Малой бе израснал тук, в Рай. Той, естествено, не бе длъжен да й го казва, но фактът, че не го бе споделил, я притесни. Много.

Докато Сандра изпращаше Спарки до колата, брокерката от недвижими имоти я запита:

— Има един въпрос, който обичам да задавам на всичките си клиенти. Може да ви се стори глупав, но е много важен.

— В това отношение мислим еднакво — отвърна Сандра. — С какво мога да ви бъда полезна?

— Искам да направите нещо за мен. Искам да визуализирате идеалния купувач. Не някой, който може да се появи с парите, а някой, който бихте искали да видите да живее на това място, което е било ваш дом. Не знам точно защо това помага — то винаги помага, — но когато продавачът се чувства спокойно с купувача, сделката минава много по-гладко.

— Ще се чувствам добре с всеки, който предложи прилична сума.

— Просто опитайте.

— Ще опитам, но не се надявайте много. Сигурна съм, че разбирате защо искам да продам това място. Не мога да съм придирчива за евентуалния купувач на къщата.

— Ще се изненадате от резултата. Най-малкото, вашата представа ще ми помогне с маркетинговата ми стратегия. Ако зная, че си представяте по-възрастна, пенсионирана двойка, ще насоча маркетинга в тази област. Ако във въображението си виждате процъфтяващо младо семейство, това ще промени маркетинга в друга насока. Разбирате ли какво имам предвид?

— Ще си помисля.

Десет евентуални купувача на дома ми… Сандра се отврати от идеята. Опитваше се да се отчужди от къщата, а сега трябваше да си представя кой би могъл да живее в реставрираната й къща. Мисълта за други хора — непознати, — които се нанасят в нея, предизвика неочаквана болка в сърцето й.

Тя остана на алеята, когато Спарки потегли шумно със своя лексус и я проследи с поглед, докато колата се изгуби зад един завой. Но Сандра не мислеше за задачата, която й постави Спарки.

Мислеше за Малой.

Значи, той е бил местно момче. Вече знаеше, че е връстник на Виктор. Изпълнена с предчувствия, тя бързо влезе и отново се качи на тавана. Не беше поглеждала кашоните с разните вещи откакто бе събрала всичко и се бе изнесла от жилището, в което живееха с Виктор. Нямаше много из които да търси. Двамата с Виктор нямаха много неща в смисъл на лична история.

Сандра светна лампата и прегледа струпаните кашони, които съдържаха архивите на живота й с Виктор. След колежа тя имаше само куфар с дрехи, неподходящи за жената на конгресмен, кашони с книги и ръкописи, събирани през годините, купища дневници със спираловидно захващане на страниците, папка, пълна с отрицателни писма от списания и издатели. Преди да срещне Виктор Сандра водеше незабележим живот, живот, който можеше спокойно да се събере в няколко кашона.

Десет години по-възрастен от нея, Виктор можеше да покаже много повече неща, както и да скрие много повече неща. Той постигаше успех във всичко, бе почти нереален и вероятно е бил такъв още от деня на раждането си. И как нямаше да бъде, след като баща му бе герой от войната, а сега проповедник в инвалидна количка, а майка му произхождаше от аристократичен род, чието богатство съперничеше на това на Бувуар?

В кутия с надпис 1966-1982 Виктор пазеше спомени от детството си, събирани с любов от майка му, която му ги бе подарила по случай сватбата. Гордите му родители бяха маркирали всеки етап от развитието му с подходящ жест; първият му паднал зъб бе запечатан в сребърна кутийка, гравирана с датата на благословеното събитие. За всяка учебна година са го водели в професионално фотографско студио, избягвайки баналните сладникави пози на училищния фотограф. Бяха запечатали спомени от постиженията му по плуване, борба, лека атлетика, тенис и голф. Сертификати в чест на спечелените стипендии. Значката му от скаутската организация Ийгъл, закачена на избеляла панделка. Имаше дори поставена в рамка снимка, когато на шестнадесет години се е ръкувал с президента Джими Картър на церемония по случай награждаването на изтъкнати ученици.

Цялата кутия бе за Виктор, осъзна Сандра. Никакви приятели, нито съученици, само Виктор и неговите постижения. Виктор и неговият обществен живот. Тези неща сега законно принадлежаха на свекъра и свекърва й, помисли си Сандра. По това време тя още не го е познавала. Трябваше да помоли Милтън да им я предаде.

Тяхното дете-триумф. За тях той бе целият свят.

Странно предчувствие я обхвана, докато избърсваше праха и разкриваше миналото, вадейки на дневна светлина отдавна отминали събития. Нещо щеше да се разкрие, да се открие. Обхвана я силно напрежение. Почувства как емоциите в нея бавно кипват, но се опита да не им обръща внимание. Тя продължи да рови из надписаните кашони и си наложи да се съсредоточи върху целта си — да открие дали пътищата на Майк Малой и Виктор се бяха кръстосвали. Не се остави да мисли за нищо друго. Беше й прекалено тежко, дори и сега. Когато попадна на кашона с надраскан надпис Стари чаршафи и др., тя го тикна настрани, макар че видя, че е разкъсан, но се надяваше да издържи.

Най-накрая се добра до онзи, който търсеше, надписан със спретнатия почерк на Виктор: Спортни трофеи, колеж и годишници.

Сандра отвори кашона и започна да изважда различни трофеи с причудливи форми и велурени покривки, след което стигна до албумите. Подобно на всички привилегировани момчета в Ню Инглънд, от Виктор се очакваше да завърши частно училище с пансион. Тя смътно си спомни онова, което мъжът й някога й бе споменал. Всъщност през 1978 година. Виктор бе записан в престижното училище Брайс Хол, но само след няколко седмици се е отказал и се е върнал у дома, където са го записали в местната гимназия. След това Виктор никога не бе отварял дума за този инцидент.

Сандра откри годишник от 1982 година, втората му година в гимназията. Сатенена панделка отбелязваше страницата, посветена на Виктор и неговите постижения. Председател на класа, скаут, най-добрият плувец, най-добрият борец, най-добрият във всичко… Списъкът сякаш беше безкраен. Той бе водил най-добрия живот.

Сандра разгърна от „У“ на „М“ и само след секунди откри страница за Малой.

Тръпки полазиха по кожата й, когато взе годишника, приближи се до прозореца и седна, а светлината от късния следобед заструи по страниците. Майкъл Патрик Малой.

Кипналата в нея ненавист започна да бушува още по-силно и да се надига. Защо не й бе казал?

Тя се втренчи в цветната снимка на страницата. Как го беше нарекла Спарки? Същински жив бог на любовта. Този епитет важеше днес, важел е и преди двадесет години. Приличаше на млад Том Круз, с четвъртита челюст, изсечени черти, но благословени с ретушираща чувственост, и именно тя различаваше момчето, което със сигурност щеше да ти разбие сърцето, от останалите обикновени момчета. Той се усмихваше пред фотоапарата така, сякаш фотографът бе водещата клакьорка, а той току-що бе спечелил щатския шампионат. Имаше черно яке, изтъркани от носене дънки и усмивка, от която сърцето й се разтуптя по-бързо, макар да осъзнаваше, че гледа един тийнейджър.

Кариерата му в гимназията не бе така ярка като тази на Виктор, но коя ли можеше да се сравни с неговата? И все пак Малой бе постигнал внушителен списък с постижения: най-добрият играч на ръгби, плуване, членство в няколко клуба, обществени служби за Обществото за запазване на историческите ценности. В целите си бе споменал, че иска да стане архитект.

Сандра зарови из мозъка си и се опита да си спомни дали Виктор някога й бе споменавал за Майк. Не беше. Виктор внимателно подбираше разказите си за миналото. Казваше й само онова, което смяташе, че би трябвало да знае.

Прочете какво бе написал Малой на дъното на страницата с добре овладян, правоъгълен почерк. Разпозна почерка от документите, които бяха обсъждали във връзка с реставрацията. Хей, Вик — не знам какво да кажа — това няма да те изненада. Ти си този с дар словото, не аз. Какво да си спомняш: Скарбург бийч, синята импала, националното ветроходство, Линда Липшиц, стария навес за лодки, музиката от цигулка… Ти си най-добрият, винаги ще бъдеш най-добрият… Ако не беше ти, никакъв колеж нямаше да видя, така че продължавай в този дух и тем подобни, братле. Ковабунга, ММ.

Сандра тресна шумно албума с усмихнатия, прекалено красив тийнейджър.

Чувстваше се така, сякаш бе спечелила награда за най-голямата идиотка в страната. Беше му позволила да нахълта в болезнената й самота. Беше си позволила да се привърже към него, а жилото на сладострастието бе усилило чувствата й, изтърквайки до краен предел нервните й окончания.

Наистина трябваше да е благодарна на Спарки. Тази жена й бе дала причина да го отблъсне точно когато бе на път да му се довери.

Сандра натика албумите обратно в прашния кашон и затрополи надолу по стълбите. Малой си бе тръгнал преди да може да се изясни с него. Щеше да дойде чак на следващата сутрин.

Дявол да го вземе, каза си тя и забърза към банята да изтърка прахоляка и паяжините от ръцете си. Тази нова информация изгаряше дупка в сърцето й. Нямаше да може да изчака до сутринта.

20.

— Та значи, ходихме на шоу на талантите в „У“! — прогърмя гласът на Кевин в телефонната слушалка.

— Чувам те, юнако.

По Майк все още се стичаше водата от душа, той метна хавлията около кръста си и излезе от миниатюрната баня. Телефонът бе звъннал преди да успее да се изсуши и хлад полази по кожата му. Помисли да каже на Кевин, че ще му звънне след минутка, но детето изстрелваше по сто приказки в минута.

— И повечето от нещата нищо не струваха, например Тревис Ганън, който имитираше патици, а Кенди Проктър с нейния балет изглеждаше така, сякаш е тръгнала да атакува врагове. После Дейвид Бейтс сяда на пианото на сцената — едно от онези гигантски пиана с чупка…

— Навярно става дума за роял.

— Да, та сяда той и изглежда малко притеснен и изведнъж повръща.

— Майтапиш се!

— Не, изпоцапа всичките клавиши. Беше страхотно. Госпожа Примосик каза, че ще трябва да наемат специална фирма да разглоби клавиатурата и да я почисти. Беше пълна отврат!

— Обзалагам се.

Майк говореше с децата си всяка вечер и никога не знаеше какво ще чуе. Не му харесваше мисълта, че започва все по-добре да си представя лицата им, докато те му разказваха за деня си. Но истината беше, че в съзнанието му съвсем ярко се появяваше застиналата поза на Кевин, който му описваше четирите точни попадения в баскетболната тренировка, или замечтаното изражение на Мери Маргарет, докато му разказваше за излета до Брейкърс или до родното място на Гилберт Стюарт.

Понякога му се искаше да ги прегърне, да ги докосне, да вдиша аромата на косите им, докато поставяха главите си до неговата, когато им четеше преди да заспят. Понякога толкова много му липсваше топлината им, че буквално получаваше физическа болка.

— Нещо друго ново и вълнуващо в живота ти? — попита той.

— Мисля, че няма. Ако се сетя за нещо, ще ти звънна пак. Ти какво правиш, татко?

Майк се загледа в босите си крака и потърка ръка по мокрите косми на гърдите си.

— Току-що излязох от душа. Смятам да си отворя една консерва с риба тон и да се занимая малко със счетоводните си дела на компютъра.

— Скуучно!

Естествено, помисли си Майк. Би дал всичко на света, за да прекара вечерта със семейството си, дори и само да седяха и да гледаха телевизия. С всеки изминат ден му ставаше все по-ясно, че не беше от хората, които могат да живеят сами.

— С какво се занимава сестра ти?

— Само секунда, сега ще ти я дам. Мери Маргарет, вдигни! — извика той, без да си направи труда да отдалечи слушалката от устата си. Майк примигна, когато дочу щракване, последвано от жужене и дъщеря му вдигна другия апарат.

— Здрасти, татко!

— Здравей, миличка! И ти ли гледа шоуто на талантите?

— Да. Беше нормално преди онова хлапе да повърне.

— Според Кевин това е било най-забавната част.

— За него. Повярвай ми, не изпусна нищо.

— Липсваш ми, пиленце.

— И ти на мен — усмивка смекчи гласа й. — Роклята ми е готова вече, татко. Тази за танците в деня на св. Валентин.

Някъде отзад Кевин издаде приглушен звук.

— Чупката, безобразнико! — изкрещя му Мери Маргарет.

Майк отдалечи за миг слушалката от ухото си. Чу стъпки, докато Мери Маргарет взе безжичната слушалка и си избра по-спокойно местенце. Представи си я как клечи в любимата си нишичка на площадката за горния етаж, хванала телефона с една ръка, а с другата навива кичур коса около пръста си. Срамежливата му, хубава дъщеря, колко бързо растеше!

— Обзалагам се, че роклята е много хубава.

— Бледо зелена е и има от онези прозрачни ръкави. С мама ходихме до Филен и тя ми позволи да си купя подходящи обувки.

— Нямам търпение да те видя. — Анджела винаги пазаруваше от първокласни магазини — той и досега изплащаше дълговете по кредитните й карти. Не се съмняваше, че роклята е чудесна. — Хей, четеш ли онези книги, които взехме от библиотеката?

— Едната я свърших, а другата съм я преполовила. Възхитителни са.

И Майк така смяташе. Онзи ден беше купил една, любопитен да прочете творба на Сандра. Тази, която бе прочел, разказваше за срамежливо момиче, попаднало в изключително трудни обстоятелства, което трябваше да бъде смело и силно и което накрая възроптаваше. Изкуство, имитиращо живота? — зачуди се той.

— Трябва да затварям, татко. Обещах, че ще играя баскетбол с Кевин и Кармин. Той постави прожектори на алеята.

— Чудесно! — Силно негодувание се надигна в гърдите на Майк, който си представи гаража от 1847 година, облян в светлина от прожектори на алуминиеви поставки. — Ще се чуем утре.

— Обичам те, татко!

— И аз те обичам, скъпа.

Майк затвори и се опита да успокои нервите си. Навън времето беше бурно и яхтата се вълнуваше. Каза си, че вече трябва да свиква с мисълта, че друг мъж живее в къщата му, спи с бившата му жена, играе с децата му и ги завива нощем. В наши дни има милиони самотни бащи, каза си той. Те непрекъснато се примиряват с подобни ситуации.

Но Майк като че ли не можеше да свикне, независимо колко време минаваше.

За да има компания докато се облича, Майк пусна малкия черно-бял телевизор. Зад бюрото седеше Къртни Проктър, с компетентен вид, изискана и излъскана до блясък. Майк се замисли за предложението, което нейният продуцент й отправи, изгаси телевизора и вместо това пусна радиото, от което прозвуча песен на Ейми Ман.

Секунда по-късно чу стъпки по пристана. Зеке скочи, готов за действие, и се хвърли към стъклената врата на салона. Вече се беше стъмнило и щорите бяха пуснати. Той открехна леко вратата и почувства студения порив на вятъра по голите си гърди и крака. Там, в жълтеникавото мъждукане на пристанищните светлини, стоеше Сандра Уинслоу.

Когато я видя, реакцията му бе мигновена и спонтанна. Придържайки с ръка хавлията около кръста си, той се усмихна въпреки суровия вятър, който се процеждаше през отворената врата.

— Здравей, страннико!

— Ти… — Сандра спря, устата й се изкриви, след което проговори по-силно. — С пълно право можеш да го кажеш.

Тя сякаш не забелязваше, че Майк бе на практика гол, нито че кучето затанцува радостно в краката й. Без да чака покана, Сандра стисна перилата и се качи на борда. Носеше дънки — той винаги бе харесвал жени в дънки, — ръкавици, които не подхождаха на дрехите й, и възголяма канадка.

— Да кажа какво? — попита той, разсеян от формата на бедрата й, когато влизаше в салона. Намали радиото.

— Странник. Мислех, че сме преминали фазата на странници, но очевидно това е било само от моя страна.

Вилнеещата буря заудря по корпуса и тя запази равновесие като се хвана за перилата. Зеке изостави безуспешните си опити да привлече вниманието й и се цопна на постелката си.

— Ще трябва да ми обясниш. — Вятърът се завихри в главния салон. Нощта бе ужасна, с натежал от бурята въздух, и Майк забързано затвори вратата. — Само секунда. Трябва да сложа нещо, преди да ми се вкочанят т… преди да съм се вкочанил.

Майк потъна в каютата и нахлузи сив анцуг. Мушна глава в някакъв пуловер и се върна в салона. Тя беше тук. Сандра беше тук. Не можеше да го асимилира.

Какво иска? — зачуди се той, докато изсушаваше косата си с хавлия. Чу се силно проскърцване и яхтата опъна котвата. Какво, по дяволите, правеше тя на неговата лодка, в неговия живот? Никой от тях не бе в положение да започне каквото и да било. Никой от тях не искаше да почувства електричеството, което нажежаваше въздуха около тях всеки път, когато бяха заедно, и което, подобно на бушуващата отвън хала, не можеше нито да се промени, нито да се пренебрегне. Майк предположи, че ще трябва да го изтърпи и се надяваше, че бързо ще отмине.

— Добре дошла на борда на „Лош шанс“ — каза той. — Как ме намери?

— Името и номерът ти са на пощенската кутия, а вратата на пристанището не бе заключена.

Сандра стоеше в средата на стаята и се оглеждаше. Майк усети как погледът й преценява мястото — по рафтовете бяха разхвърляни бизнес папки, навигационно оборудване и компютър, окачени на криво снимки на децата. Рисунките на Кевин и отличните тестове на Мери Маргарет украсяваха малкия хладилник в коридорчето. Макар че Сандра не каза и дума, Майк зае отбранителна позиция. Това е моят живот, каза си той и се зачуди какви ли мисли минават през главата й, виждайки го за първи път.

— Какво мога да направя за теб? — попита той.

— Защо не ми каза, че с Виктор сте били приятели?

Уха! Изобщо не очакваше това.

— Спарки е казала нещо. — Това не беше въпрос.

— Не знаеше, че го криеш от мен.

— Стига, Сандра, нищо не съм крил. Фактът, че навремето познавах Виктор… това е стара история. Не мислех, че има значение.

— Сега всичко има значение. Не се преструвай, че не го знаеш.

— Е, добре, трябваше да кажа нещо. Макар че не знам какво. Познавахме се като деца, но след гимназията загубихме връзка. Обзалагам се, че Виктор никога не е споменавал за мен.

— Не, но…

— Не беше кой знае какво.

— Но ти ме излъга. Добре де, лъжа чрез премълчаване, но защо не ми го спомена?

— Защото никога не знам какво, по дяволите, ще направиш — озъби се той, изненадвайки и двамата с гневния си изблик. — Признай си, Санди, ти не си от най-предсказуемите личности. В един момент ядосано спориш за цвета на боята, в следващия миг ме учиш да танцувам. Не знаех дали ще те разплача или разсмея, ако ти разкажех за Виктор.

Лицето й изгуби цвета си и тя го загледа като поразена.

— Сандра — изрече той с по-мек глас. — Седни.

Тя го погледна с присвити очи, след което съблече якето си и седна.

— И защо не ми каза?

Причините му бяха многобройни и сложни. А в този миг нито една от тях не бе смислена.

— Нямам навика да споделям лична информация с хората, които наемат услугите ми. — Майк прокара ръка по влажното си чело. — Ти да не би да разказваш на редакторите и издателите си за личния си живот?

— Ами след като започнахме… каквото и да бе то… — Гласът й затрепери и той усети същата ярост, която бе видял при първата им среща. — Не че вече има значение.

— Защо не?

— Тъкмо започвах да ти се доверявам. Никога няма да се науча.

Думите й го зашлевиха като плесница в лицето. Хладно и тежко чувство сви стомаха му и той разбра, че нейното доверие бе много важно за него.

— Виж, никога не съм искал… в началото не се замислях много. В малките градчета пътищата на хората се пресичат. А след известно време ми се струваше нелепо да говоря за това. — И повдигаше множество въпроси, но това й го спести.

— Е, сега аз повдигам въпроса.

— Какво искаш да чуеш? Че съжалявам? Че трябваше да ти разкажа целия си живот преди да ремонтирам къщата ти? — Той се загледа в кожата й, която проблясваше на приглушената светлина. Начинът, по който долната й устна искреше от влага… Отвън Северния Атлантически океан беснееше. — А и ти самата не си бездънен източник на информация за себе си.

Обвинителният й поглед направо го прогори.

— Не ми ги пробутвай тия, Малой! Номерът няма да мине!

— Добре. Какво да ти кажа? Запознахме се като малки. Мисля, че бяхме трети клас. Нали знаеш как е. Децата някак се намират, после по навик започват да се мотаят заедно.

— При вас е било повече от мотаене. Прочетох какво си написал в годишника. Двамата сте били най-добри приятели.

— Ти все още ли поддържаш връзка с твоята най-добра приятелка от гимназията?

Сандра се разсмя безрадостно.

— Защо си мислиш, че съм имала такава?

— Всеки има.

— Така е. Продължавай. Ти и Виктор…

От дълго време Майк не бе извиквал тези спомени и в съзнанието му те проблясваха с особена носталгия. Спомняше си смеха, морския въздух, тичането, чувството, че всичко в света е наред.

— Както ти казах. Бяхме деца. Загубихме връзка.

— Дойдох тук за отговори, Малой, а ти все още не си ми казал нищо.

— Минаха толкова много години, Сандра. През цялото това време не се видяхме нито веднъж, не сме си разменили и дума. Никой от двамата не потърси другия.

Сандра постави длани върху масата. Майк никога не бе виждал венчална халка на нежните й, зацапани с мастило ръце и се зачуди защо. Жалееща вдовица носеше халката на мъжа си години след смъртта му, не беше ли така? Какви спомени лелееше тя в празните нощи — плочите на Виктор с Ерик Клептън?

— Аз израснах тук. Познавам повечето хора в Рай. Бих ти казал за мен и Виктор, но… — Той направи кратка пауза. — Да ти кажа честно, ти ме интересуваш много повече. Предполагам, че досега това вече трябва да е очевидно.

— За мен нищо не е очевидно — отвърна Сандра. — Никога.

Майк я наблюдаваше и усети, че гневът й затихва, при което усети огромно облекчение.

— Да ти кажа истината, не ми се искаше да говоря за факта, че някога познавах Виктор. Мислех си, че разказите за миналото ще те натъжат.

— Това ли си мислеше? Че миналото ти с Виктор ще ме натъжи? Ужасно грешиш. Той бе мой само за няколко години. Ти си го познавал много по-дълго, отколкото аз. — Сандра бе на ръба да каже още нещо. Гърлото й мърдаше безмълвно. Накрая проговори: — Иска ми се да науча повече. Всичко. Всичките ти спомени за него, добри и лоши.

Добре, каза си Майк. Тя има нужда от това. Можеше да й даде липсващото минало, макар че не беше кой знае колко. И все пак непрекъснато се чудеше — Виктор ли я интересуваше, или Майк.

— Той бе единствено дете, а аз имах три по-големи сестри. Прекарвахме много време заедно — един учител ни наричаше Хък Фин и Том Сойер. Израснахме като тичахме заедно, карахме колелета, мотаехме се край плажа всяко лято, пързаляхме се с шейни по хълма и карахме кънки по езерцето през зимата.

— Какъв беше той като момче?

— Беше нормален, струва ми се. Умен, забавен, с добра външност. Всички го харесваха — другите деца, учителите, възрастните. И той харесваше всички.

Майк се завъртя на стола, отвори някакво шкафче и измъкна една от малкото поставени в рамки снимки, които бе запазил след като се изнесе от къщата.

— Тази е снимана едно лято във Фърст бийч в Нюпорт. — Той й я подаде. — Току-що бяхме спечелили купата за младежи.

Сандра се загледа в снимката, не много качествените цветове на която бяха избелели с годините. На нея двамата бяха на борда на малка ветроходна яхта. Майк все още си спомняше парещото лицето му слънце и замайващото чувство за триумф, което като че ли му даваше криле, когато лодката им достигна последните шамандури. На снимката двамата с Виктор бяха без ризи и носеха еднакви шорти, които госпожа Уинслоу им беше купила. Те стояха, изпъчили кльощавите си гърди, хванали с една ръка лъскавия трофей, а свободните им ръце вдигнати така, че да се виждат пилешките им бицепси. И двамата се усмихваха по хлапашки, без да ги е грижа за суетата и от цялото им тяло се излъчваше гордост. Майк беше по-едър, а сините му очи изпъкваха на загорялото му тяло. Косата на Виктор бе като лятно злато, слабото му лице бе покрито с лунички.

Когато видя снимката, Майк изпита сладостно усещане, каквото не бе изпитвал от дълго време. Простичките радости на слънчевите летни следобеди, трофеите за победители и най-добрият му приятел представляваха целия му свят.

— Малой — поде Сандра, гледайки го подозрително. — За какво си мислиш?

— За децата на снимката — погледни ни само, безгрижни като птички.

— Защо хората приемат, че птичките са безгрижни? Никога не съм можела да го разбера.

— Това е само израз. Тогава не знаехме нищо, нямахме отговорности. Никой не можеше да предположи какво ни чака за в бъдеще. Както трябва и да бъде. Ако хората знаеха какво им предстои, никога не биха искали да продължат да живеят. Не можеш да кажеш на едно хлапе: Бракът ти ще бъде съсипан. Или: Ще умреш преди да навършиш четиридесет. Какъв е смисълът да го знаеш?

Той долови изумения й поглед.

— Съжалявам. Говоря врели-некипели.

Сандра прокара палец по лика на Виктор.

— Майка му има такава снимка. Тя беше публикувана в местния вестник, нали?

— Да.

— Не знаех, че другото момче си ти. И двамата сте били толкова… красиви. — Тя му я върна и очите й блеснаха застрашително.

Не плачи, молеше се Майк на ум.

— Разкажи ми повече за тези момчета.

— Колко повече?

— Разкажи ми всичко.

Майк забарабани с пръсти по масата.

— Колко време имаш?

Сандра се замисли за миг, след това отвърна:

— Цяла нощ.

— Нямам кой знае какво да ти разкривам. Просто… две хлапета, които бяха приятели. Доста скучно.

— Как може това да е скучно? — усмихна се тя едва-едва.

— Какво смешно виждаш? — попита той облекчен, но се опита да не му проличи. Поне вече не беше ядосана, нито пък бе на ръба да се разплаче.

— Във всичките ми книги се разправя за това. Две хлапета, които са приятели. Може би затова не се продават толкова добре. Скучни са.

— Един добър писател може да направи така, че и най-досадното нещо да е интересно. Но аз не съм писател.

Тя забарабани с пръсти по масата.

— Хайде, Малой. Имам нужда от това. Трябва да знам какъв е бил Виктор.

— Нали си била женена за него.

— И ти си бил женен. Можеш ли да кажеш, че наистина си познавал жена си?

Вълните се плискаха в корпуса с приглушен тътнещ звук. Майк се замисли за Анджела и първия път, когато я качи на борда на яхтата. Тя бе прекарала повечето от времето на палубата, припичайки се на слънце, възхитена от яхтите, плаващи към търговското пристанище на Нюпорт. Дори и тогава в нея имаше неща, които Майк не искаше да знае, нито да признае за съществуването им.

— Може би не — призна си той. — При децата всичко е далеч по-просто. Аз и Виктор — двамата като че ли си пасвахме. От пръв поглед не би си помислил, че е така. Той беше богат, аз — беден. Той получаваше отлични оценки, аз — не. Имаше кой да наблюдава всяко негово движение, да планира всяка негова стъпка. Никой не се интересуваше какво правя аз, за което нямах нищо против. И въпреки това си паснахме. Ходехме на лагери, на походи, всички деца го правят. Строяхме крепости от довлечените от водата дървета и се криехме в стар навес за лодки на южния бряг. Имахме някаква стара ладия, която използвахме за пиратските ни набези — обзалагам се, че все още си стои там.

Майк се зачуди дали Виктор й бе разказвал нещо за Брайс хол. Годината, в която започнаха гимназия, родителите на Вик го изпратиха в пансион, който бил завършван от всеки мъж от рода Уинслоу от безброй поколения насам. Шест седмици по-късно Виктор цъфна в къщата на Майк — скъсали го на изпит и се прибрал на стоп до Рай. Страхуваше се да се прибере у дома и да признае провала пред родителите си. Бащата на Майк прояви рядко разбиране и посъветва Виктор да се прибере и да убеди майка си и баща си, че ще му е по-добре в държавно училище. Виктор направи точно това, че и повече. За да компенсира разочарованието им, той стана най-добрият и най-умният във всичко. И Брайс хол бе забравен. Но поради незнайна причина сега Майк се сети за него — и реши да не го споменава пред Сандра.

— В гимназията Виктор участваше във всичко — ученическия съвет, часовете по дискусии, спорта, все такива неща.

— А ти? — попита тя, гледайки го с обезпокояващ поглед. — Ти с какво се занимаваше?

— Момичета и коли.

Той й се усмихна самоподценяващо, но тя не му отвърна с усмивка.

— Виктор беше велик в планирането, а аз едвам успявах да намеря два еднакви чорапа. Беше почти нереално как обмисляше какво иска и се стрелкаше към него като стрела. Беше едва на тринадесет, когато реши, че ще се занимава с политика. Мислех, че се шегува, но се оказа, че е било сериозно. От този момент нататък всичко, което правеше, беше пресметнато така, че да постигне целта си. Разните курсове, в които се записваше, клубовете, на които ставаше член, дори и приятелствата, които завързваше. Освен мен. Аз съвсем не можех да мина за влиятелен приятел. Остави ме до себе си, защото ме харесваше. Хората ни намираха за странна двойка.

— Наистина ли?

— Калпазанинът и геният. Не си спомням да сме се дърпали за нещо. Е, освен за едно.

— За какво?

— За момиче. Че за какво друго?

Тя се приведе напред, а очите й изразяваха жив интерес.

— Наистина ли? Разкажи ми повече за нея.

— Линда Липшиц. Къдрава черна коса, големи цици и… извинявай. Тя имаше дяволски хубава фигура. И двамата искахме да я заведем на бала по случай завършването на втората година. Това бе един от малкото пъти, когато едва не го съборих с юмруци.

— Защо?

— Защото той винаги получаваше всичко, а сега щеше да ми отнеме единственото нещо, което исках.

Най-накрая усмивка. Макар и разкривена.

— Линда Липшиц нямаше ли думата във вашия спор?

— Ние бяхме на седемнадесет. Мислиш ли, че ни интересуваше мнението на някакво момиче?

— Не мога да повярвам, че сте се били за момиче.

— Всъщност не се наложи. Всичко приключи добре. И двамата я заведохме. Тя беше принцеса за една нощ и всички много се забавлявахме. По-късно я придумах да се измъкнем до колата в паркинга, но Виктор ми прости.

— Разбира се — каза тя тихо.

— Какво трябва да означава това?

Сандра се поколеба.

— Виктор… прощаваше всичко.

Странна забележка, помисли си Майк. Но тогава в паметта му заиграха малки пламъчета от проблясващи спомени и той осъзна, че беше вярно.

— Да. Единственият път, когато ми се разсърди яко, беше защото не си направих труда да кандидатствам в колеж. — Майк изгледа Сандра. — Това звучи ли ти познато? Звучи ли ти типично за Виктор?

— Абсолютно. Той… той обичаше да помага на хората.

— Знаеше, че искам да уча в колеж, и знаеше, че семейството ми не може да си позволи да ме издържа. Той и родителите му измислиха начин да спечеля пълна стипендия от УРИ и Виктор непрекъснато ме ръчкаше, докато се навия.

— Стипендията по ръгби?

— Да. — Майк забарабани с пръсти по масата, а в главата му нахлуха множество спомени. — Моя беше вината, че загубихме връзка. Аз пожелах така.

— Защо?

— Защото напуснах училище преди да завърша. Щях да го разочаровам.

— Ти не си от хората, които разочароват другите. Не ти ли е ясно?

21.

Сандра не можа да повярва, че го изрече. Трябваше да се досети, че ще съжалява за идването си. Трябваше да си остане вкъщи и да си пише списъци в дневника. Десет начина да преживея деня без да продумам на Малой… Но ето че беше тук, неканен гост на място, което той наричаше свой дом. Усещаше го като странно интимно натрапване — видя какво яде — синя купичка с банани и мандарини на плота; какво чете — история на архитектурата, романи от Дейвид Малуф и Патрик О’Брайън; какво лепи по малкия си хладилник — нарисуван от Кевин Т-Рекс, перфектната диктовка на Мери Маргарет, карта с приливите и отливите за месеца.

— Трябва да си тръгвам.

Сандра стана и се протегна за якето.

— Трябва да останеш.

Майк взе якето и го метна на стола зад себе си. Яхтата се разклати и напъна котвените въжета. Сандра се залюля и залитна към него. Той я хвана за раменете и я задържа с твърдост и настойчивост. Откакто я бе целунал, те вървяха на пръсти из къщата в опити да се избегнат, докато решат какво да правят. Съдейки по пламенния му поглед, Сандра сметна, че той вече е решил. Никога преди не бе приемала синьото като топъл цвят, но когато погледна в очите му, видя пламъци.

Само преди минути на Сандра й беше трудно да го разгадае. Но сега, докато наблюдаваше как се стяга за бурята, нямаше никакви проблеми. Древен, вроден инстинкт й подсказа, че невидими химически връзки с прескачащи искри се образуват между тях и я омагьосват.

Трябва да останеш. Колко наситени със значения бяха тези три кратки думички. Целият й живот се въртеше около това, какво трябва и не трябва да прави, а тя никога не бе поемала по пътечката, обозначена с не трябва. Изведнъж й се прииска да го стори, цялото й същество го искаше.

— Влияеш отрицателно на преценката ми, Малой — каза тя, като опита да събере част от старата си предпазливост и боязливост.

— Не го правя нарочно.

Майк я докосна с бавно, отмерено движение, сякаш не можеше да не я докосне. Ръката му се плъзна надолу по ребрата, спря се на талията й и я придърпа към себе си. Отвън бурята пееше в прикрепващите въжета и такелажа на яхтата с почти човешки глас.

— Не мога да го направя — каза тя почти шепнешком в опит да изкара думите от устата си и се дръпна назад да избегне недвусмисления допир на ръката му.

— Остани при мен. Много си самотна, Сандра.

Тя стрелна притеснен поглед към Зеке, който спеше свит на кълбо на раздърпаната си постелка в ъгъла.

— Значи ще трябва да си взема куче.

— Не е достатъчно.

Майк прокара пръст по горната част на ръката й. Леката милувка като че ли бе съвсем случайна, но Сандра знаеше много добре. Това бе неговия начин да й каже, че между тях се случваше нещо много повече от този абсурден разговор.

— Малой…

— Шшшт.

Той я притисна през раменете и я притегли към себе си, без да обръща внимание на нейната предпазливост и колебание. Сърцето й заби като бясно. Част от нея, заровена по-дълбоко от страха, го искаше, искаше докосванията му, искаше…

Тя сграбчи пуловера му. Почувства старата мека материя в ръцете си, ухаеща на прах за пране и топлия аромат на мъж, току-що излязъл от банята.

Сандра си припомни, че той е лъжец — тъкмо затова бе дошла. Трябваше да го отблъсне и да си тръгне, докато все още можеше да мисли нормално, но въпреки волята си остана, прикована от твърдата му сила. Приличаше на закотвената яхта — можеше да се движи, да се мърда и напряга, но не можеше да си тръгне.

— Нямах това предвид — каза тя, все още опитвайки се да се изтръгне от ръцете му, от яхтата му, от живота му.

Той сложи ръце върху раменете й и допирът му бе зареден с наелектризирано отчаяние.

— Тогава от какво, по дяволите, имаш нужда?

Разкъсвана и трепереща от противоречиви чувства, Сандра не можа да отговори. Всичко в нея се протягаше към него, към простото обещание в очите му.

— Имам нужда от…

— Знам.

Майк не каза нищо и тя му бе благодарна. Думите можеха много лесно да се оспорят или да се разберат погрешно. Малой твърдо положи устните си върху нейните точно в мига, в който тя щеше да изиграе вербалния си коз и да обяви, че играта е свършила.

Майк я прегърна — едната му ръка остана на гърба й, а другата се спусна до кръста, притегли я толкова близо към себе си, че тя усещаше… всичко. Широкия му гръден кош, трескавата му целувка, натиска от ерекцията му. Не й се струваше нито непохватен, нито стеснителен, но защо пък трябваше да е такъв? Та това беше Малой.

Ръката му се плъзна надолу, езикът му заигра нежно в устата й и в същото време гореща вълна пробяга по тялото на Сандра. Мислите й се завъртяха в съзнанието и изчезнаха още неоформени, маловажни. Той я притисна към масата и тя се изви към него да запази равновесие, прилепна още по-плътно и заби пръсти в мускулите на ръцете му. Той прошепна нещо в устата й; Сандра не чу думите, но пое значението им дълбоко в сърцето си. Майк я бе лишил от възможността да мисли… да възразява. Тя почувства странна, мощна сила, по-силна от разума, по-силна от логиката. Някакъв древен, отдавна погребан зов възвести с грохот събуждането си, а Сандра дори не подозираше за съществуването му преди да срещне Майк. Тя подлудяваше — само от усещането, че той я желае, само като видеше желанието, изписано в очите му.

Майк я притисна в ръба на масата, разтвори бедрата й и се намести между тях. Сандра откликна с пасивно съгласие, той я накара да излезе от нерешителната си притеснителност и да се впусне в затаяващо дъха очакване. Чувстваше се като вода, като коприна, като вещество без собствена форма, което се разлива бурно и вихрено.

Следващата му целувка последва с бавна и настойчива отмереност, която й даваше възможност да предвкуси топлината и сладостта му преди да ги почувства в действителност. Устните им се срещнаха и постепенно се сляха в едно. Майк покри устата й със своята и от бавните му изследващи движения тялото й завибрира с ритъма на дълги, непрекъснати вълни. Сандра се замая и се почувства загубена, но въпреки това нямаше друго място на земята, на което искаше да е в този момент — и се предаде.

Тя просто поддаде на напрежението и нуждата, които нарастваха от време, много по-дълго от онова, което би признала. Вдигна ръце към раменете му и пламенно зарови пръсти във влажните къдрици, разпилени по яката му. Сандра се почувства свободна и безстрашна — непринудената му откритост я подканяше да го изучи по начин, който най й харесва.

Само дето нямаше представа точно как.

Но ръцете й знаеха. Устата й знаеше.

Една различна Сандра плъзна дръзко ръце под пуловера. Една по-смела, по-силна, по-интуитивна Сандра притисна длани в кожата му и мигновено ги отдръпна в почуда от твърдия корем и широкия му гръден кош, подобен на изсушен дъб с обелено гладко стъбло.

Една различна Сандра повдигна края на стария пуловер, отстъпи крачка назад и го издърпа през главата му.

Въпреки височината си Майк грациозно вдигна ръце и леко опря тавана на салона. Той пусна блузата и загледа Сандра с израз, откровено сладострастен и леко замаян. Сандра щеше да умре, ако Майк й се присмееше, но беше сигурна, че нямаше да го стори. От радиото се носеше бавна, нежна музика, но тътенът и приглушеното плискане на вълните заглушаваха мелодията. Непрекъснатото движение сътворяваше ритъм, напълно уникален, придвижваше миговете напред и премахваше съпротивлението пласт след пласт, докато Сандра не можеше повече да отрича голата истина.

Тя притисна уста към гърдите му, точно под ключицата и вдиша аромата му. Ръцете й се плъзнаха по раменете му и надолу, откривайки очарователната география на тялото му.

Той издаде звук, неоформен в думи, но изпълнен със смисъл, и огромните му силни ръце я обхванаха, отблъснаха я лекичко, не в знак на отказ, а в безмълвна покана да продължи още, по-дълбоко. Тя разбра въпроса в погледа му, той усети отговора в нейния.

Майк я хвана за ръка и я поведе през тесния коридор към каютата в предната част на яхтата. Люковете се намираха от едната страна на помещението, а полирано дървено шкафче служеше за стъпало към койката. Едва доловима, разсеяна топлина духаше от малки вентилационни отвори на тавана.

Леглото с форма на ядец заемаше по-голямата част от помещението и страните му се извиваха като приветстваща прегръдка. Чифт стенни свещници блещукаха на срещуположните стени, хвърляйки вълни от кехлибарена светлина и сенки върху обикновените чаршафи и калъфки и дебелото вълнено одеяло.

За миг реалността сграбчи Сандра, тя се поколеба и хвърли поглед назад към вратата. Майк блокираше пътя й, предизвикателен, но не и заплашителен. Тя прехапа устни докато го гледаше — сив анцуг, прихванат ниско в кръста, голи гърди и стегнат корем.

— Ммм — промърмори Сандра през стегнатото си гърло. — Не съм сигурна…

Тя продължи да го наблюдава, но само след минута, подтиквана от неудържим импулс, Сандра прокара пръсти по твърдите мускули на ръцете му, надолу по ребрата му.

— Напротив, сигурна си — отбеляза той с тих, стегнат глас.

Докато произнасяше тези думи, той разкопча пуловера й, пуловера на Виктор, и го хвърли на пода. Ако Сандра беше опитна прелъстителка, нямаше да пропусне да си сложи сутиен с дантели и ефирен атлаз в екзотичен цвят, несъществуващ в природата. А под дънките щеше да носи изящни бикини-прашки, които щяха да поддадат на натиска на най-лекото докосване.

Но де такъв късмет, като се имаше предвид, че целта на посещението й бе да му се развика. Под пуловера и дънките, които той смъкна с бавна и непринудена милувка надолу по бедрата й, тя носеше дълги кюлоти с цвят на грозде. Сандра се опита да се успокои, като си каза, че това бяха дамски кюлоти с рипсени ръбове от термосилк, останали от една бедствена ски ваканция в Килингтън със семейство Уинслоу.

Докато пристъпваше встрани от нагънатите на земята дънки, Сандра съжали, че не се бе измъкнала.

— Сега пък какво има? — попита той и я загали с длани по гърба и по-надолу. Наведе се и леко докосна шията й, а тя я подаде с желание и отметна глава на една страна.

— Нищо не съм казала.

Безмилостният вихър затрополи по яхтата и Сандра се хвана за ръба на леглото.

— Не е необходимо. Мога да позная по изражението на лицето ти. Мислиш прекалено много. За какво си мислеше точно сега?

Сандра осъзна, че й беше трудно да крие от него.

— Ски ваканция във Вермънт. Със семейство Уинслоу. Бях като топка за боулинг по склоновете.

— Мозъкът ти работи — каза той — като на мишле в лабиринт. Не мисли за Уинслоу.

— Но…

— Не мисли изобщо.

— Изобщо не съм планирала да се събличам пред теб — призна Сандра. — Ако бях, нямаше да си сложа дълго бельо.

Майк плъзна ръце от двете й страни — надолу по раменете, по талията, бедрата и отново нагоре към раменете. Движеше ги съвсем бавно, но допирът му й подейства като разтърсващ сблъсък. Той леко прихвана ластика.

— Направо си като богиня с тези, Санди. Не се шегувам. — Майк завъртя пръст около пъпа й и смъкна ластика с още няколко сантиметра. — Но все пак се обзалагам, че без тях си по-хубава.

Надигналият се ритъм в нея отговаряше като ехо на беснеещата буря отвън. Всяка дума, всяко докосване, всеки дъх предизвикваха в нея трепетни вълни. Сандра беше безпомощна, всеки миг щеше да се срути, пламнала като огън, неспособна да се контролира. Майк не бързаше, но нямаше нито едно напразно движение, съблече я напълно и изу анцуга от дългите си, мускулести крака. На Сандра винаги й беше втълпявано, че е невъзпитано да зяпа, но тази нощ тя като че ли нарушаваше всяко възможно правило и с радост запокити в канала и това.

— Ела тук — призова я той с груб шепот и я хвана за ръката. Отметна завивките и двамата легнаха с лице един към друг, а ръцете и устите им се затърсиха. Нетърпението му я поласка, но се разколеба, зачудена дали ще успее да бъде на ниво.

— А сега какво? — попита я той. — Пак мислиш.

— Аз… — Тя опита вяло да си спомни съветите на безкрайните статии в Космо, които четеше с научна задълбоченост: Как да го подлудите (но и да го опитомите така, че да чисти кухнята); Как да познаете дали се среща с друга; Трикове от занаята на проститутката.

Не можа да си спомни нищо. А съдейки по учестеното му дишане и начина, по който тялото му се притискаше в нейното дълбоко и агресивно, като че ли нямаше значение. В тази безумна прегръдка ръцете и сърцето й намираха по-вярното решение, отколкото мозъкът й, дори и да работеше с пълна пара.

Майк покри с уста гърдите й, обладан от неприкрита страст и всичките й мисли се изпариха. Усещането, че бе желана, я опияняваше. Обикновената, неусложнена страст притежаваше своя собствена чистота. Не се чувстваше нито плаха, нито виновна, докато телата им се движеха в нерепетиран танц, който изпълни нощта с магия. Сандра бе залята от усещания — мириса на яхтата, леглото му, него. Под пръстите й сърцето му бясно се мяташе.

Майк леко простена при допира й и започна да я гали едновременно похотливо и изненадващо нежно. Повдигна я и влезе с бързо движение, което спря дъха й. Чувство на абсолютна изненада обхвана Сандра. Това бе толкова ново, толкова различно… Усещанията й се изостриха: чуваше боботенето на бурята и плискането на вълните, собственото си силно желание, което я изгаряше, сякаш на яхтата бе избухнал пожар. Мигът я понесе нагоре, към върха на непоносима чувственост.

С вътрешен усет за съвършен ритъм Майк като че ли знаеше кога да се притисне напред и кога да се отдръпне; преценяваше по дишането й и по ударите на сърцето й и не след дълго нуждата я погълна изцяло. Тя се изви нагоре и извика. Ръцете му, разположени от двете й страни, затрепериха от усилията да се въздържа, а тя свърши, разтреперана и обладана от помитащата я като вълна сладострастна тръпка.

Изумена, Сандра затвори очи и видя цветове, които се смесваха и разбъркваха, след което се замъгляваха преди да успее да се оформи някакъв образ. Това бе цветът на блаженството, на изненадата, на себеосъществяването. Той не закъсня много, понесе се на мощна вълна, шепнейки името й. След това легна върху нея и тя прие тежкото му тяло с радост, заслушана в дрезгавото му дишане в ухото й.

Заляна от почуда, Сандра се предаде на ритъма на разлюляната яхта и на топлото му, учестено дишане. Примигна и отвори очи с усещането, че е Дороти, която пристъпя от скучния си, черно-бял свят, във фантастичната страна на екстаза и множеството цветове.

— Добра вещица ли си — прошепна Сандра — или лоша вещица?

Майк се отдръпна с неудоволствие и легна встрани, галейки я похотливо по тялото.

— Моля?

— Това попитали Дороти, когато се приземила в Оз.

— Поне не си мислиш за ски ваканцията с Уинслоу.

Сандра го погледна меланхолично в очите.

— Пренесох се на много по-хубаво място — каза тя. — В Оз. Прелетях до Оз и изобщо не искам да си тръгвам. Дороти е била глупачка, страхливка. Трябваше да си остане там завинаги.

— Така ли?

Ръката му продължаваше да я гали възбуждащо, крайниците й омекнаха и нови вълни започнаха да се надигат и да набират сила. Майк следваше движението на ръката си с уста, език и зъби, събуждайки всяко нервно окончание по тялото й. Преди да разбере какво става, те отново се любеха. Този път бе по-различно — стъпката им бе по-спокойна, сякаш се опознаваха по-отблизо след първоначалния сблъсък.

Желанието да се открият отстъпи място на еротично осъзнаване. Сега се познаваха по различен начин. Сърцето му все още бе неизследвана територия, но спокойно можеше да обследва тялото му. Сандра го галеше със загадъчно, вродено познание, загледана в ръката, очертаваща контурите на тялото му, което откликваше с удовлетворителна лекота. Бавно и постепенно топлината отново обхвана телата им. Чувството на почуда отново я заля. Това наистина ли се случваше? С нея?

Сандра виждаше блясъка на сластта в очите и полуусмихнатото му лице. Загледана в присвиването на мускулите му под галещата го ръка, Сандра почувства зашеметяващото, навярно неоправдано чувство за завършеност. Това бе откровение, да въздигне собственото си удоволствие дотам, че да го моли за още. Когато я целуна и я обърна към себе си в прегръдката си, когато ръцете му откриха тайни местенца и устата му шептеше забранени думи, Сандра забрави за притеснението и сковаността си. Между тях се появи приятно напрежение, което се задълбочи, издигна се като гребен на вълна и се разля по нея и в нея като огнени чувствени езици, които отразиха като ехо първоначалния шок от оргазма й.

После Сандра заплака, почувствала се уязвима, разголена и объркана, а той я притискаше към гърдите си, овлажнели от сълзите й. Не каза нито дума, вероятно осъзнавайки, че не би могла да обясни чувствата си. Навярно плачеше, защото близостта им бе толкова дълбока. Или ронеше сълзи от чиста радост, че най-сетне е открила тази своя скрита част. Или може би просто защото чувстваше огромно облекчение отново да намери топлината и близостта на човек до себе си.

Когато мощните чувствени вълни утихнаха, Майк се надигна на лакът и изтри сълзите й с палец. Наведе се и я целуна по бузите, след това по устата, по шията, по гърдите… и по-надолу. Тя се притисна към него, отговаряйки на всяко негово докосване със свое докосване, на всяка негова целувка със своя целувка, вършейки неща, за които бе абсолютно сигурна, че никога не бяха публикували в Космо. Невероятно, но те се любиха за трети път — Сандра бе загубила изцяло представа за изминалото време. Знаеше само, че е нощ, че навън бушува буря, че се намира в кадифения пашкул на каютата, че заглушената светлина на свещниците отразява силуетите им по корпуса.

Много по-късно те дремнаха малко, но дори и тогава Сандра се бе притиснала до него така, сякаш той бе спасителна лодка в разбесняло се море.

22.

В бисерното зарево преди съмване Майк отново я люби, бавно и спокойно и тя дори не се събуди напълно преди да свърши. Сандра примигна, вперила поглед в очите му и нежното й, объркано изражение, го накара да се усмихне.

— Хей, кафявоочке! — прошепна той.

— Боже мой! Какво стана?

— Малко е късничко да ти обяснявам реалностите на живота.

Сандра се размърда, подпря лицето си с ръце и докосна местата, които бе докосвал той. Предната нощ бе развяла смело знамена, но тази сутрин предпазливостта и притеснението отново взеха превес.

— Не мога да повярвам, че го направихме.

Майк се протегна към нея.

— Ако искаш още доказателства…

— Ще се задоволя с честната ти дума.

Сандра постави длани върху гърдите му и го възпря.

Ах, какъв хубав аромат се излъчваше от нея. А когато го докоснеше, Майк политаше към рая. Дни наред те се чувстваха като огън, утихнал до жарава, покрит от рядък и оскъден слой пепел и очакваха искрицата, която да ги възпламени, откликващи на съблазнителното желание. Майк се нуждаеше отчаяно от нея, но с желязна воля се опитваше да контролира тази нужда, а когато най-накрая я люби, той беше повече от готов за това.

Майк непрекъснато си повтаряше, че дългото отсъствие на жена в живота му бе причина за силната му и ненаситна нужда. Но всъщност изпитваше особена нежност към нея и тя нарастваше и се усилваше с всеки изминал ден. И знаеше, че когато Сандра продадеше къщата и се преместеше, това чувство нямаше да изчезне просто така.

— Гладна ли си? — попита той.

— Бих хапнала.

Майк затършува в чекмеджето на края на леглото и извади пакет „М&М.“

— Купих ги, като си мислех за тебе. Щях да ти ги донеса в къщата.

— Не стават много за закуска — отбеляза тя.

— Ще видя какво мога да намеря.

Майк стана от леглото и надяна анцуга.

Сандра се изправи внимателно.

Тогава Майк се досети. Той със сигурност бе първият мъж, с когото се е любила след Виктор. О, божичко!

— Добре ли си? — попита Майк.

Тя прокара пръсти по косата си.

— Предполагам.

Майк кимна. Сандра вероятно имаше нужда от няколко минути за себе си.

— Банята е там. Вземи си всичко, каквото ти трябва. Ще сложа кафе.

Майк пусна Зеке за сутрешната му разходка и включи радиото да чуе прогнозата, докато приготвяше закуската. Бурята бе преминала, но съобщаваха за силен вятър през останалата част от деня. Какво ли ядеше тя за закуска? Майк винаги държеше сухари с шоколад заради децата, но кой ли възрастен ядеше сухари с шоколад? Мюслите трябваше да свършат работа. Нали всички харесваха мюсли?

Докато наливаше сока, Майк усети присъствието й. Обърна се и я видя изправена, облечена в хавлията му, ухаеща на паста за зъби. Сандра цялата се губеше в тази хавлия, която Кевин и Мери Маргарет му бяха подарили за Деня на бащата.

Мисълта за децата му го изнерви малко. Точно сега те бяха толкова уязвими. Имаха нужда от него — изцяло.

Но после се усмихна. Притесняваше се за неслучили се неща, а Сандра изглеждаше дяволски добре в хавлията му.

— Кафе? — предложи той.

— Благодаря.

Тя седна на масата. Майк бутна към нея млякото и захарта. Сандра си сложи мляко и пълна лъжичка захар. После още една и още една. Сетне вдигна поглед и видя втренчения поглед на Майк.

— Обичаш го сладко — отбеляза той. — Забелязах го още първия път, когато ти купих кафе.

Сандра кимна и бързо сведе глава.

— Спомням си.

— Хей! — Майк се пресегна през масата и повдигна брадичката й. — Това изчервяване следствие на тази сутрин ли е, или има нещо нередно?

Сандра разбърка кафето.

— Снощи дойдох да разбера за теб и Виктор, а не… нали разбираш.

— Но така стана по-добре. Нали разбираш. — Дяволите да го вземат, чувстваше се добре. Отдавна не се бе чувствал толкова добре. Той изгълта на един дъх чаша портокалов сок и си наля друга.

Сандра сръбна кафе от лъжичката.

Майк сипа мюсли в една паничка и й ги предложи.

Тя поклати глава и разгледа какво има на плота.

— Може ли сухари с шоколад?

Изумително. Тя обичаше сухари с шоколад.

Докато Майк отваряше опаковката, Сандра взе старата снимка, на която бяха двамата с Виктор.

— Имаш ли други?

— Имам, но не ме питай къде са. Мисля, че държа тази на яхтата, защото искам да си спомням за този ден.

Тостерът звънна и Майк подхвърли от ръка в ръка сухара, след това го постави в чинията.

— Благодаря!

Сандра задуха сухара. Видът на издадените й напред устни извика за миг еротичен спомен от изминалата нощ. През вратата на каютата Майк виждаше неоправеното легло.

Седна срещу нея да изпие кафето си. Сандра отново погледна снимката и докосна образа на Майк. Изглеждаше така, сякаш щеше да се разплаче и той се замоли наум да не го прави. Достатъчно тежко му беше миналата нощ, когато усещаше сълзите й по голата си кожа. Тези сълзи нямаха нищо общо с Виктор и безмълвното утешение на Майк бе достатъчно. Но тази сутрин беше различно — тя отново се бе съсредоточила върху тази стара фотография.

— На колко години сте на тази снимка?

— Не съм сигурен. Някъде около дванадесет. — Майк се опита да измисли начин да смени темата. Исусе, на тази жена не й ли стигаше една нощ чудесен секс? След такава нощ разговорът не трябваше да се върти около мъртвия съпруг, не бе ли така? — А ти каква беше на дванадесет?

Сандра посочи снимката.

— Не такава. — А като видя въпросителния му поглед, добави: — В онези години нямах много приятели.

— Хайде! — Майк се опита да си я представи като малко момиченце, с дълга тъмна коса и кльощави крака. Пристрастена към сухари с шоколад.

— Наистина нямах. И изобщо не смятах, че е странно. Непрекъснато четях книги и не си подавах носа навън. Никога не съм преживявала… нещо подобно на приятелството ви с Виктор.

— Не влагай толкова дълбок смисъл. Ние просто излизахме заедно.

— През всичките ученически години. — Сандра натроши сухара на по-малки парчета без да обърне внимание на разпилените трохи.

— Можем ли да зарежем темата за училището? — попита Майк и прибра снимката.

— Хубаво. А какво стана след това?

— Вече ти казах — не успях да завърша колеж. — Майк загледа изпитателно лицето на Сандра. Какво, по дяволите, имаше в нея? Чувстваше се длъжен да се обяснява само поради начина, по който го слушаше. — Отстраниха ме заради нараняване и започнах да ходя по купони. Анджела, бившата ми съпруга, беше водачка на клакьорките, но изостави отбора. — Истината бе, че и нея я отстраниха на учебния стаж и в крайна сметка и тя се провали. — Напуснах училище, ожених се и започнах да се подготвям за появата на детето.

— О! — Очите на Сандра се разшириха, когато направи връзката. Но Майк знаеше, че тя не можеше дори да си представи бащата на Анджела с легендарния му италиански нрав, моралните му възгледи от Стария свят, разтърсени из основи докато Майк не постъпеше както се полага.

— Значи имаш и по-голямо дете — заключи Сандра.

Майк се загледа в ръцете си. Преглътна трудно при спомена за нещо, за което не бе мислил от много време.

— Анджела пометна.

Изпепеляващата ирония на съдбата все още го пареше. Бяха се оженили заради бебето. В последвалите тъжни мигове навярно и двамата тайно хранеха забранената мисъл, че причината им да останат заедно вече не съществуваше. Но и двамата търпяха и полагаха усилия през по-голямата част от времето, като нито един не призна, че бавната ерозия на брака им бе започнала дори преди помятането.

Трябваше да се вслушат в сърцата си. Но тогава нямаше да я има нито Мери Маргарет, нито Кевин.

Майк се загледа през прозореца в коридора и видя белите пръски на вълните.

— След като напуснах колежа се преместихме в Нюпорт. Изобщо не се обадих на Виктор, дори не му казах за сватбата. Знаех, че ще приеме провала ми по-тежко и от мен самия.

— Какъв провал? Ти си се установил, отгледал си две чудесни хлапета. Погледни всичко, което си постигнал. Според Спарки бизнесът ти процъфтявал и си печелел национално признание за работата си.

— Но никога не получих академична степен.

— Това е само лист хартия. — Сандра отметна кичур коса и го постави зад ухото си. — Повярвай ми, това не е Светия Граал.

Обикновено така говореха хората с дипломи. Те си нямаха и представа колко врати се затръшваха под носа на Майк, само защото му липсваха тези основни препоръки. Всички му се възхищаваха, че е основал своя собствена фирма, но като че ли никой не осъзнаваше, че Майк нямаше друг избор. Беше принуден да влезе при тъста си с шапка в ръка и да поиска заем.

Зеке задраска по вратата и Майк го пусна да влезе.

— Както и да е — каза той и отново седна. — Попита ме за Виктор, а ето че ти разказвам живота си.

— Нямам нищо против. — Сандра подпря брадичка с ръка и загледа разнежено и замечтано. — Той не говореше много за миналото. Казваше, че е имал щастливо детство, че неговите го разглезили ужасно и че той се опитвал това да не му личи. Роналд и Уинифред никога не са имали какво да ми кажат.

Никога не сме я разбирали… Тя бе единственият лош избор, който направи. В главата на Майк прозвуча последният му разговор със семейство Уинслоу.

— Значи са луди. Ти си красива. Възхитителна си и имаш голямо сърце.

Сандра го изгледа, сякаш Майк говореше на чужд език.

— Моля?

— Какво повече биха искали от снаха си? — попита той.

— Родословие — отвърна Сара простичко, без изненада, без гняв, просто констатира факта. — Виктор се опита да ме предупреди предварително, преди да ни запознае. Каза, че родителите му били много традиционни и изпълнени с високи амбиции за него. Това е правило за Уинслоу. Произходът има значение.

Майк погледна Зеке, който бе легнал на любимата си постелка и се бе унесъл в сутрешната си дрямка.

— Вярно.

— Всъщност не смятам, че ставаше въпрос за харесване или нехаресване. Чисто и просто не бяха ме избрали те.

— За жена на Виктор.

— Да.

— А имаха ли предвид някой друг?

— Шегуваш ли се? Роналд и Уинифред? Те вероятно са започнали да търсят още когато Виктор е бил пеленаче. — Тя погледна Майк. — Обзалагам се, че знаеш коя е.

— Какво?

— Жената, която искаше да се омъжи за Виктор.

— Коя е?

— Къртни Проктър.

Местната репортерка — руса, наперена и амбициозна.

— Така ли? Наистина има логика.

— Очакваше я невероятно бъдеще и е учила в Браун по едно и също време с Виктор. Родителите й са приятели с Уинслоу. Виктор е излизал няколко пъти с Къртни. Дори и след като той се ожени за мен, Уинифред не пропусна да запази няколко техни снимки, облечени официално, щастлива двойка, готова за забавления. Но веднъж, навярно един-единствен път, той се разбунтува.

— Това кога се случи — преди или след като Виктор се запозна с теб?

Сандра се разсмя.

— Какво, да не би наистина да вярваш, че би я зарязал заради мен?

— Да.

— Продължавай с фантазиите си. — Сандра упорито не искаше да повярва, че някой може да я намира за привлекателна. — Той зарязал Къртни много преди да намери мен.

— Как се запознахте?

— Това е лично — отговори тя бързо и застана нащрек.

Майк се отпусна назад и скръсти ръце пред гърдите си.

— Ама и ти си една скица…

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

Майк се раздразни, макар да не му бе много ясно защо. Може би след снощната нощ му се искаше Сандра да му вярва повече. Беше спала с него, но все още се дърпаше, а това страшно го вбесяваше.

— Идваш тук и ми се нахвърляш, задето не съм ти казал нещо. Аз ти разказвам всичко, неща, които не съм споделял с никого, а ти не можеш да ми обясниш дори как си се запознала с мъжа си? — Той закова погледа си в нея, а Сандра упорито устоя на погледа му. — Виж какво, може би снощи допуснахме грешка. Ти си клиентът, аз съм строителния предприемач. Може би е по-добре да оставим нещата такива.

— Мислиш ли?

Не си отивай, каза си Майк. Остани и говори с мен. Но искаше тя да направи избора.

За негово облекчение Сандра не помръдна. Тя дълго гледа Майк с напрегнат и смущаващ поглед. След това изпи портокаловия си сок.

— Той промени живота ми.

Това бе последното нещо, което Майк очакваше да чуе.

— Не разбирам.

— Вярно е. В известен смисъл — Сандра разпери ръце на масата, а гърлото й изпъкна по онзи странен начин, който Майк бе виждал и преди. — За да го обясня, трябва да почна много отдалеч. Когато бях малка, аз заеквах.

Майк прикри изненадата си и бързо асимилира новината. Със сигурност си спомни няколко пъти, когато Сандра заплиташе език, колебаеше се — но това не се ли случваше с всички?

— Разбира се, много деца заекват по едно или друго време — каза той.

— Но не като мен. Говоря за всяка дума. Сериозен недостатък. Родителите ми наемаха какви ли не логопеди и детски психолози. Баща ми работеше извънредно, за да плаща сметките, а майка ми се упражняваше, пееше и правеше всичко, за което се сетеше. Това… оказа огромно влияние върху живота ми.

Майк се опита да си представи подигравките, които Сандра бе претърпяла като малка, отчаянието от факта, че иска да сподели толкова много, но не може да го изрече. Нищо чудно, че беше станала писателка.

— Както и да е — продължи тя. — Пишех книги, които никой не искаше да публикува. Нито един агент от бранша не искаше да ме представлява, а най-доброто предложение за работа, което получих, беше като секретарка в Тролуъркс в Нарагансет. Езиковият ми терапевт ме изпрати в помощна група. Там се запознах с Виктор. Той беше доброволец.

Майк не се изненада. Обществена работа бе второто име на Виктор.

— Можех да говоря с него. Наистина да говоря. Такъв дар бе да намеря някой, който да ме изслушва, който да не се опитва да довърши изреченията ми, да ме подтиква и да поставя думите в устата ми. Не знам защо той прояви такъв интерес към мен, но определено го заинтересувах. Работех по предизборната му кампания, написах му няколко речи. — Сандра погледна Майк в лицето. — Мисля, че му харесваше моята лоялност. Моята… тишина.

— Повярвай ми, харесвало му е нещо повече от това.

Голямата хавлия разкриваше част от гърдите й и Майк не можеше да откъсне поглед от тях.

Сандра се намръщи и пристегна хавлията.

— Ти нищо не знаеш за нас.

— Тогава ми разкажи. — Майк наля още кафе в чашите.

— Той ме покани на окръжния панаир — онази вечер имаше някаква официална задача. Там се скарахме за първи път. — Яхтата се залюля в развълнуваното море. — Той искаше да се качим на виенското колело, а аз не исках. Виктор на практика насила ме накара да се кача, макар и да виждаше, че съм ужасена. Може би точно затова споменът ми за онзи ден е толкова ярък. Беше лято и въздухът бе тежък и наситен с мирис на изгорели бензинови пари и захарен памук. Виенското колело бе най-популярно за вечерта и аз се надявах да има много народ, та Виктор да промени решението си. Но това бе един от онези мигове, когато цялата вселена се наговаря срещу теб и всички планети се подреждат така, че да те запокитят в небитието като камък, изстрелян с прашка. Тълпата изведнъж се раздели и вече нямаше опашка, аз се озовах на вратичката с билета в ръка и Виктор ме избута нагоре по рампата. — Сандра се отнесе назад в мислите си. — Спомням си дори работника — мазна руса коса, мускулесто и загоряло тяло, облечен с потник. Изпитвах ужас да се кача на колелото, но още повече се ужасявах да не направя сцена. Струва ми се, че Виктор винаги ме е познавал. По-скоро бих умряла, отколкото да направя сцена.

По устните й пробяга бегла усмивка.

— Така че изчаках, докато се качим нависоко и тогава се отприщих. Бях толкова ядосана, че изобщо не заеквах. А Виктор просто седеше до мен и ме слушаше. Не си спомням колко пъти се въртяхме, колко билета подаде на работника. Просто продължавахме да се въртим, а аз говорех така, както никога преди това. Чувствах се… — Сандра спря за миг и се усмихна. — Както сега, донякъде. По едно време заседнахме. Точно тогава ми предложи да се оженим.

Сандра скръсти ръце на масата.

— Много романтично, не мислиш ли? — Гласът й бе безизразен. Майк се зачуди какво ли бе вгорчило спомена й.

— И той доведе нещата докрай, нали?

— По изумително грандиозен начин. Три седмици по-късно съобщихме за годежа си на бала на основателите на плантацията в Провидънс.

— Виктор вършеше всичко грандиозно.

— Да — съгласи се Сандра и задържа погледа му. — Дори и смъртта му бе такава.

23.

Сандра приключи изповедта си и не знаеше какво да каже след това. Вълните се удряха в корпуса на старото корабче и потъваха в тишината. Последните й думи като че ли увиснаха във въздуха и се разнесоха като дим от вятър. Навярно каза твърде много. Хората рядко искаха да чуят голата истина, макар и сами да я търсеха.

Малой беше странен довереник: седеше с разрошена коса, с очи, ясни като небе след буря, сложил ръце върху нейните. Тя се опита да разгадае изражението му — комбинация от недоумение и съжаление, че изобщо бе повдигнал въпроса.

— Защо ли се чувствам като сервитьорка, която току-що ти е донесла ястие, което не си поръчвал? — каза тя и издърпа ръката си.

Майк се облегна назад и разсеяно почеса голите си гърди. Този жест, толкова чужд, толкова типично мъжки, привлече вниманието й.

— Струва ми се, че очаквах нещо…

— По-леко. По-захаросано. Всяка двойка има забавна история за това как са се запознали. Бельото им се е заплело в обществената пералня. Влюбили са се в часовете по геометрия. При нас с Виктор нямаше нищо забавно. Той ми помогна да преодолея сериозен недъг. Шест месеца по-късно казах Да пред петстотин сватбари. Всъщност, казах Съгласна съм, да, защото почувствах, че ще започна да заеквам. — Сандра поклати глава. — Не мога да повярвам, че ти го разказах. Досега не съм го казвала на никого.

— Защо не? Това е хубава история. Звучи така, сякаш двамата сте си подхождали идеално.

Майк беше прав, но не и в смисъла, който влагаше. Виктор се нуждаеше от нея толкова много, колкото и тя от него — Сандра не беше го осъзнавала преди края. Той имаше нужда от безрезервната й лоялност, от наивността й, от благоразумието й.

Малой отново постави ръка върху нейната.

— Мислех си, че ако говориш за това, ще се почувстваш по-добре. Но ти изглеждаш така, сякаш…

Майк не се доизказа, но тя довърши вместо него.

— … съм загубила най-добрия си приятел?

И Сандра мислеше така, но всичко се бе променило през нощта на катастрофата. Тя подложи на съмнение онова, което мислеше, че знае. За какво жалееше? За живота, който водеше с Виктор, или за самия Виктор?

— Значи, той е бил любовта на живота ти — заключи Майк, тълкувайки погрешно изражението на лицето й.

— Аз… защо казваш това?

Майк се поколеба, след което добави:

— Защото не можеш да продължиш. Измина вече година от смъртта му, а имам чувството, че и след пет години все още ще живееш с мисълта за него.

Това жегна Сандра.

— Теб какво те засяга?

— Знаеш какво. — Майк стана, приближи се до нея, притегли я от стола и я прегърна. — Може би се опитвам да разбера дали има място за някой друг.

Майк положи устни върху нейните и я придвижи заднишком през коридора, вдигна я на прага и я положи на леглото. Той ухаеше на портокали и Сандра нямаше намерение да се съпротивлява. Страстта му към нея я опияняваше и тя не можеше да му откаже. За първи път в живота си Сандра разбра какво означава да си ненаситен.

Много по-късно, когато Сандра се събуди, тя различи златна нишка светлина, идваща през предния люк. Господи, колко беше часът?

Малой все още спеше дълбоко и невинно като дете — или мъж с чиста съвест.

Сандра едва смееше да диша. Какво бе направила?

През целия си живот се опитваше да угоди на всички, дори и това да означаваше да се промени и да насочи приключенския си дух към художествените си герои. Това беше животът, Малой бе абсолютно реален, изпълнен с живот и сила като бурно море. Предната нощ Сандра запокити правилата през прозореца. Яхтата като че ли избухна в пламъци.

Тя подпря брадичка на ръката си и се загледа в него. Беше го сметнала за обикновен, прост работник, но се оказа, че не е съвсем така. Той бе изтъкан от безкрайно разнообразие от сложни чувства, които Сандра тепърва започваше да открива.

Общият работник. Поправяше развалени неща. В този смисъл той бе точно каквото й трябваше — някой, който да влезе в живота й и да я изведе във външния свят. До този момент Сандра не бе осъзнала, че мислите й са заседнали, че от много отдавна бе изключила чувствата си.

Когато се любиха, Сандра спря да мисли. В прегръдката му тя се научи да се отдава на усещанията, на инстинкта. Невинаги се чувстваше удобно и понякога бе рисковано, но предната нощ бе изключително очарователна и то по начин, който не бе очаквала.

Сандра се заслуша във вълните и вятъра, загледа се в играта на светлината, влизаща през люка, и вдиша едва доловимия, еротичен аромат от любенето им. Всичко бе приповдигнато от споделената между тях физическа интимност. Дори и след като разтовариха личните си обременености, двамата все още изпитваха влечение един към друг.

Но сега какво?

Обзе я мрачно предчувствие. Той започваше да заема опасно важно място в живота й. Невъзможно бе да се впусне в по-дълбока връзка, макар и сърцето й да копнееше за такава. Не можеше да го позволи, особено сега. Трябваше да се придържа към курса, който си бе предначертала, а Малой се бореше със своите проблеми, произтичащи от разбитото му семейство. Но Сандра осъзнаваше, че поради физическата им близост щеше да й бъде трудно да опази тайните си. Вероятно на закуска сподели твърде много.

Тя въздъхна неволно в опит да предотврати поредната задала се вълна от тъжни емоции. Майк отвори очи и на лицето му бавно изгря усмивка. Този път не се целуваха, не приказваха, прескочиха любовната игра и се сляха простичко и безмълвно, освобождавайки се от напрежението само за броени минути.

Не беше достатъчно дълго. Сандра свърши, но искаше още и тихо простена в знак на протест, когато Майк се отмести с усмивка на сънено доволство. Той грабна бутилка вода от рафта, изгълта голямо количество, след това я предложи на Сандра. Тя покорно отпи малка глътка.

— Нямах предвид това, Малой.

Той се разсмя.

— Лейди, трябва да ви се сложи бутон за изключване.

Сандра се излегна на възглавниците и се отпусна на лекото люшкане на яхтата. Как беше живяла толкова дълго без това? Сладострастието и екстазът й бяха непознати концепции, неща, които не съществуваха, освен като мъгляви абстракции. Винаги бе приемала, че страстта е недостижима, нещо, което се случваше само в приказките или в кънтри песните. Идеал, а не действителност за хора като нея. Но сега позна нежността, близостта, горещината и енергията и целият свят се промени.

— На лицето ти е изписано най-странното изражение, което съм виждал — каза той.

Сандра припряно отпи голяма глътка вода.

— Така ли? Снощи дойдох тук да се карам, а се озовах легнала по гръб, без дори да се съпротивлявам.

Той нежно постави ръка на чаршафа, покриващ гърдите й.

— И аз не го очаквах. Макар че се надявах. — Майк я погали сластно. — Все още се надявам.

Тялото й неволно потрепна. Не беше сигурна, че Виктор е толкова важен, колкото й се струваше, когато предната нощ връхлетя като хала в яхтата.

— Имам чувството, че батериите ми прегоряха. — Сандра подпъхна чаршафа под тялото си. — Колко е часът всъщност?

— Няма значение. Днес е неделя. — Ръката му спря и тя почувства как Майк съсредоточи вниманието си върху нея. — Била си девствена, когато си се омъжила за Виктор.

Сандра застина.

— Какво те кара да мислиш така?

— Просто догадка.

Сандра пламна от негодувание. Значи той бе усетил неопитността й, неумението й. Съдейки по реакциите му, тя бе сметнала, че веднъж поне се е справила добре, но очевидно грешеше.

— К-как позна?

Той сви рамене и нехайно постави ръка върху коляното й под завивките.

— Не ми направи впечатление на върла купонджийка от Роуд Айлънд.

— Да, водя затворен живот, така че можеш да ме съдиш. Сега разбираш колко струвам.

Майк се отдръпна и вдигна вежди в почуда.

— Това не беше критика. Господи, точно обратното.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

Той прокара ръка по гъстата си коса.

— Аз не съм като теб, Санди. Не съм добър с думите и навярно се изказвам неточно. Снощи ти бе… откровение. Има нещо невероятно сексапилно в абсолютната честност.

Тя беше ли честна? В известен смисъл, каза си Сандра. Тялото й, нещата, които усети, не можеха да лъжат.

— О! — възкликна тя.

Крайчецът на устата му се разтегна в полуусмивка.

— Ето, пак се отнесе в мисли. Кажи какво чувстваш. Престани да се опитваш да анализираш всичко.

— Добре. Нямах и представа, че сексът може да бъде… като…

— Такъв? — ръката му се плъзна нагоре от коляното й и вълнички заляха цялото й тяло.

Сандра изстена и забрави какво мислеше. Отново.

— С Виктор не сте имали много физически контакти — вметна Майк. Не питаше, просто отбелязваше.

Сандра смутено се размърда.

— Няма по какво да съдиш.

— Не те съдя. Просто се опитвам да те опозная.

— Ами ако аз правех същото с теб? — Сандра сви колене към гърдите. — Ами ако аз започнех да се ровя в миналото с бившата ти жена?

Майк разпери ръце и чаршафа се смъкна под кръста му, но той като че ли не забеляза.

— Моля, заповядай. Нямам какво да крия. А ти?

Нямаше нужда да задава въпроси, за да разбере, че Майк и Анджела не са имали проблеми със секса. И как можеха да имат, след като Майк се съсредоточаваше по такъв начин върху удоволствието, че захвърляше настрана всичко друго.

— Много се изчервяваш — отбеляза той, докато я наблюдаваше. — Това ми харесва.

Сандра не знаеше как да отговори, затова запази мълчание и се върна назад в миналото. С Виктор спяха в едно легло. Танцуваха заедно, вървяха хванати за ръце по мокрите калдъръмени улички на Провидънс, гледаха се в очите, седнали на постланите с разкошни покривки маси на изящни ресторанти, ходеха заедно на почивка, прекарваха заедно празниците.

И тъй като нямаше база за сравнение, Сандра смяташе, че това е същността на брака. В една бурна нощ Майк й показа един нов свят, свят, изпълнен с чудеса, какъвто не беше виждала преди, усещания, които не беше изпитвала преди.

Той я докосна по рамото, обърна я с лице към себе си и я погледна въпросително.

Тя се прокашля.

— Виктор и аз… искам да кажа, че ние не бяхме… Нашият брак не беше насочен върху… върху спалнята.

— Друга жена ли имаше?

Сандра изтръпна от отвращение и го отблъсна.

— Не всеки е секс маниак. — Искаше й се да се скрие от проницателния му поглед. Майк е бил най-добрият приятел на мъжа й в продължение на десет години, а може би и повече. Беше наблюдавал как Виктор възмъжава, споделяли са си тайни, които могат да се споделят само с най-добрия приятел. Може би знаеше. Може би през цялото време е знаел. — Отговори ми, Малой. Какво ме питаш?

— Мислех, че знам — отвърна той, все още гледайки я странно. — Грешен въпрос ли зададох? Да не би да трябваше да попитам дали ти си наред? — Той се усмихна и Сандра се изуми, че мъж с набола брада и разчорлена коса може да бъде толкова очарователен. — След снощи — добави той, — знам отговора на този въпрос. Така че се зачудих дали Виктор… не знам… дали е имало нещо нередно в… изпълнението му.

Тази ирония я порази. Изпълнението му. Той бе ненадминат изпълнител.

Още като младоженка Сандра четеше разни книги, които обещаваха, че ще може да разгорещи брака си, като поеме агресивната роля във връзката. Но всеки път, когато тя поискаше да се любят, Виктор прибягваше до класическите извинения. Бил изморен. Гадело му се от преяждане. Имал мигрена. Нощем си лягаше толкова късно, че тя често заспиваше на светната лампа и книга на гърдите си. Повечето сутрини Виктор ставаше от леглото преди тя да се е събудила. Веднъж Сандра му спомена да отиде на лекар и това бе единият от единствените два пъти, когато той й се разгневи.

Сандра се притесняваше, че не е достатъчно блестяща, че не е достатъчно изтънчена, че не е достатъчно сексапилна. Имаше, разбира се, други мъже, които от време на време я сваляха — социалният й живот с Виктор я излагаше на погледа на много хора и тя бе изтърпяла своя дял от предложения.

Сандра, разбира се, не се изкуши нито веднъж. Когато Виктор я избра за своя съпруга, той бе направил умен и сполучлив избор. Не защото Сандра хващаше окото, а защото притежаваше онова единствено качество, от което той имаше най-голяма нужда — тя никога, никога не би предала доверието му.

Дори и след смъртта му.

24.

Новите прожектори изглеждат ужасно, отбеляза Майк, когато излезе от колата пред къщата си. Или не беше неговата къща — как, по дяволите, трябваше да я нарича? Бивша къща? Обикновено тъжните изводи го тревожеха, но тези дни мислеше за други неща.

Много други неща.

Майк спря да се погледне в затъмнения прозорец на колата. За танците, на които бащите щяха да заведат дъщерите си, той бе взел назаем от Кармайкъл неговия Катлас Суприм. Косата му бе доста дълга — не можеше да си спомни кога за последно бе ходил на бръснар. Но петнадесетгодишният смокинг все още му ставаше, а Майк дори успя да изкопае чифт бутонели, онези, които бе носил на сватбата. Надяваше се Мери Маргарет да не забележи, че папийонката му се закопчаваше с клипси. Единственият мъж, за когото Майк знаеше, че действително ги връзва, бе Виктор Уинслоу, който се бе специализирал в това още на десет години.

Отново Виктор. През последните дни той не напускаше мислите на Майк. Не само защото Виктор бе женен за Санди, но защото нещо не му даваше мира, нещо в начина, по който бе загинал Виктор. Човъркаше го усещането, че разказите за онази нощ бяха непълни, въпреки настоятелността на новинарския екип от УРИК. Майк бе прочел и препрочел всичко изписано по темата. Беше разгледал дори преписите от разпитите на медицинския следовател, които бяха качени в интернет като обществени записки. Нещо не се връзваше. Майк непрекъснато мислеше как да разпита Санди, но не искаше да я насилва. Въпреки новооткритата им близост, определени граници все още стояха непокътнати. Тя бе плашлива като улична котка, когато ставаше въпрос за Вик. Навярно щеше да е по-добре за Майк, ако зарежеше всичко — но той бързо откри, че не можеше да я остави сама поради множество причини.

Майк прокара пръст по колосания ръб на яката и се запъти към предния вход. Армията на Кевин от екшън герои бе строена по ръба на алеята или се бе притаила в окопи, изкопани в цветните лехи. Майк почувства остра болка, когато ги видя. Как му липсваха тези дреболии — да наблюдава как синът му се губеше в измисления си свят, задълбочен сериозно в игрите си.

Майк натисна звънеца и забеляза на вратата нова табелка: Забранено за рекламни агенти.

— Секунда!

Токчетата на Анджела затрополиха по дървения под и вратата се отвори. Тя се опитваше да си сложи обецата и бе наклонила глава на една страна, а светлорусата й коса се разпиляваше по рамото й.

— Здрасти, Анджи! — каза Майк и влезе.

Тя изпусна обецата, която изсвистя и се търкулна до краката на Майк. И двамата се наведоха да я вдигнат, при което без да искат удариха раменете си.

— Извинявай! — Майк се изправи и й подаде златното украшение. — Ето!

След секунда Майк осъзна, че тя го гледа втренчено. Плътните й устни бяха леко разтворени, а очите й — разширени. Майк се усети, че Анджела не го бе виждала в смокинг от години.

— Благодаря ти, Майк! — проговори тя най-сетне.

— Хубавото ми момиче готово ли е?

Тя хвърли поглед към стъпалата.

— Почти.

Майк запристъпя от крак на крак. Беше живял в тази къща повече от петнадесет години и въпреки това всеки път, когато идваше, едва разпознаваше мястото. Анджела непрекъснато сменяше интериора. Къщата дори миришеше по различен начин. Не лошо, просто… различно. Бившата му къща, бившата му жена. Бившият му живот.

— Къде е Кевин?

— Цял следобед влудяваше Мери Маргарет, така че накарах Кармин да го вземе в ресторанта. Обича да си пише домашните в стаята за почивка. — Тя му подаде червено хартиено сърце, което взе от масичката в коридора. — Направи това за теб по случай св. Валентин.

Майк го разгъна и устните му се разтеглиха в усмивка. Синът му внимателно бе изписал: Татко, честит св. Валентин.

Той го показа на Анджела и каза:

— Това е шедьовър!

— Не бих казала. — Тя се разсмя и поклати глава. Анджела е изумително красива, помисли си Майк. Винаги е била.

— Значи ще я върна в къщи до девет.

— Хубаво. Утре е на училище. — Тя се изсмя сухо. — Какво говоря? Сам го знаеш. Мери Маргарет ужасно много се вълнува за тези танци. Ах, Майк! Тя расте толкова бързо. — Анджела го изгледа с онзи познат копнеж и размекнати очи и за миг Марк изгуби представа къде се намира. Бившата къща, напомни си той.

Смутено отстъпи крачка назад и разпери ръце.

— Как изглеждам?

Тя го изгледа от глава до пети.

— Не много зле за гражданин. Но папийонката ти е изкривена. — Тя пристъпи напред и вдигна ръце да я нагласи.

Близостта й го обгърна и той потъна в нея. Майк я познаваше с онази близост, изграждана от години — познаваше всеки милиметър от тялото й, парфюма й, звука от дишането й. Това бе нещо, което не изчезна с връчването на решението за развода.

Пръстите й затрепериха, докато нагласяше папийонката му и Майк осъзна, че тя навярно мисли същото — виждаше болката и поражението в очите й. Когато приключи, Анджела не се отдръпна, а остави дланите си върху него, сякаш искаше чрез тях да поеме топлината му.

После въздъхна тихо.

— Понякога ми се иска… Господи, Майк! — прошепна тя и спря, а очите й се навлажниха.

Той стисна зъби, стегна се и каза:

— Анджи, исках толкова много за нас.

Тя пъхна пръсти под реверите му и плъзна ръце надолу, а лакираните й нокти заблестяха.

— Знам, Майкъл. — Гласът й затрепери. — Защо не успяхме?

— Много добре знаеш защо, но ти си майка на децата ми и заради тях няма да те помъкна пак по този път.

Лицето на Анджела пребледня, след това се скова. По стълбите се чуха стъпки, Майк вдигна поглед и видя Мери Маргарет на тъмната площадка, загледана в тях. Господи, колко ли време беше стояла там?

Двамата с Анджела отстъпиха назад.

— Папийонката ми добре ли е вече? — попита той.

— Идеална е — отговори тя като примигна и преглътна с мъка.

— Готова ли си, принцесо? — попита Майк.

Мери Маргарет се поколеба, след което слезе бавно по стъпалата. Когато се озова в светлината на фоайето, сърцето на Майк се разчувства. Тя изглеждаше невероятно в красивата си зелена рокля, с вдигнатата си в прическа коса, с бляскаво розово червило на устните, с блеснали очи. Малкото му момиченце вече не беше толкова малко.

— Извинете, мадам — каза той и се насили да се усмихне. — Аз търся дъщеря си.

Тя се изкикоти.

— Неубедително, татко.

— Изглеждаш превъзходно — каза Анджела и им отвори вратата. — Приятно изкарване! И си изплюй дъвката, преди да стъпиш на дансинга, млада госпожице!

Майк сви лакът и го поднесе към Мери Маргарет, която в началото не го забеляза, така че Майк я смушка. Тя отново се изкикоти, след което го хвана под ръка и тръгнаха към колата.

През целия път до „У“ устата й не млъкна, а Майк крадешком й хвърляше поглед. Вече ги нямаше закръглените бебешки бузи, топчестите ръчички. Какво кълбо от противоречия представляваше тя, правейки балончета с начервените си устни, докато се възхищаваше на новия си маникюр.

Той паркира, а Мери Маргарет забрави да го изчака да слезе и да й отвори вратата. Изплю дъвката си на земята и буквално подскочи от нервно въодушевление, когато влязоха в осветената със свещи зала, изпълнена с кикотещи се момичета и бащите им, които бяха пропуснали вечерята си, за да ги заведат на танци и да подпомогнат събирането на фондове за „У“. Повечето мъже се бяха заели с малките триъгълни сандвичи с отделени кори, със сладкишите с форма на сърца и с хартиените чаши с пунш, от които зъбите им почервеняваха. От тавана висяха книжни сърца, а огледална топка се въртеше подобно бавното мигане на фар и хвърляше диамантени отблясъци към събраната тълпа. Няколко смели двойки бащи и дъщери танцуваха под ритъма на „Джорджия в мислите ми“.

Майк и Мери Маргарет останаха за миг в дъното на залата и се заоглеждаха.

— Ей къде е Али Монро — каза тя и посочи към момиче с къдрава коса. — Съвсем наскоро й сложиха скобички за зъби. А онова момиче, което танцува точно до диджея, е Кенди Проктър. Баща й е роднина на онази телевизионна репортерка. Виж го, той е плешив, нали? — Лицето на Мери Маргарет засия и тя грабна Майк за ръка. — Всички те оглеждат. Ти си бомба, татко.

— Може да промениш мнението си след като видиш как танцувам.

— Не е необходимо да танцуваме, ако не искаш.

Музиката се смени с „Моето момиче“. Идеално.

— Майтапиш ли се? Хайде, прекрасна моя. Да танцуваме!

Майк я поведе към дансинга и се насили да си спомни стъпките, които му бе показала Санди. Напред-наляво-назад. Надясно напред. Ужасно му се искаше да не провали всичко.

Успя да се справи. Двамата с Мери Маргарет танцуваха като стари танцьори и не пропуснаха нито един такт. Начинът, по който тя гледаше нагоре към него, с такава почуда в очите си, го накара да се чувства десет стъпки по-висок. Последната година бе преживял в горчиви съжаления за онова, което бе загубил; сега бе времето да продължи напред. Моменти като този му напомняха, че някои неща винаги щяха да бъдат част от сърцето му, независимо от всичко.

Песента свърши и той я завъртя както му бе показала Санди.

— Стори ми се, че каза, че не можеш да танцуваш — усмихна се Мери Маргарет.

— Ами, да, взех няколко урока.

— Наистина ли? От кого?

Майк виждаше по лицето й, че съжалява за въпроса си. Но вече го бе задала.

— Всъщност, от Сандра Уинслоу. — Майк се поколеба. — Това притеснява ли те?

Мери Маргарет замълча, но по лицето й можеше да се прочете безмълвния й отговор.

— Гладна съм, татко.

Тя се запъти към масата със закуски.

Добре, каза си Майк и я последва. Не искаше да чува повече. Но все някой ден щеше да й се наложи. От миналия уикенд, когато със Санди бяха възпламенили яхтата, Майк много мислеше какво ли би било да я приеме като част от живота си. Щеше да се наложи да я среща с децата си и то не само случайно. Чудеше се дали щеше да успее да го направи.

25.

В един ветровит съботен следобед Мери Маргарет и Кевин се изтърколиха от колата на пристанището на Рай. Тя почти забрави да каже довиждане на майка си и Кармин, докато вадеше нещата си от багажника. Денят бе рядко хубав, с великолепна слънчева светлина, неочакван дар посред сивата зима. Баща й бе обещал, че може да излязат с яхтата, ако времето се задържеше спокойно. Тя обичаше да плават дори повече, отколкото обичаше Бекстрийт бойс, пица пеперони и хокей на трева, взети заедно.

Баща им ги чакаше в кабинката на пазача. Зеке и Кевин се затичаха през паркинга един към друг и се сблъскаха радостно. Майка й се приближи до баща й и започна да нарежда нещо, докато Кармин изчакваше в колата без да изключи двигателя.

Мери Маргарет долови обичайните инструкции, които майка й бълваше. Накарай ги да носят спасителните жилетки. Не давай на Кевин нищо с кофеин. Трябва да ги върнеш у дома утре рано сутринта, защото и двамата имат домашни…

Мери Маргарет се замисли за начина, по който бе видяла родителите си, когато баща й беше дошъл да я вземе за танците по случай св. Валентин. Сърцето й едва не изскочи и за миг я обхвана силна и неописуема надежда. Но моментът отмина и всичко продължи постарому.

Баща й кимна с глава и успокои майка й — всичко ще е наред, няма да ги държи до прекалено късно на другия ден, ще провери дали са измили зъбите си. Той винаги се опитваше да е абсолютно изпълнителен, защото не искаше да получи лоша оценка от социалната работничка, която ги проверяваше и пишеше глупавите си доклади. Мери Маргарет мразеше факта, че някакъв оценител за родителските права непрекъснато ги контролира. Не че някога вършеха нещо погрешно.

Мери Маргарет се сети да се обърне и да махне с ръка на майка си и Кармин, докато потегляха. Баща им се усмихна с онази негова специална усмивка, която казваше радвам се да ви видя и попита:

— Готови ли сте, деца?

— И още как! — извика Кевин и се затича по кея, а развързаните връзки на маратонките му пляскаха по талпите. Зеке затрополи с лапи по дървесината и се втурна след Кевин.

Мери Маргарет се изравни с баща си.

— Къде ще ходим днес?

— Мислех си за обществения парк в Уеъдърхил. Какво ще кажеш?

— Нямам нищо против. — Всъщност за нея нямаше значение. По-важното бе самото пътуване до там.

— Днес ще си имаме компания — съобщи той с нехаен глас.

— Какво искаш да кажеш?

— Поканих една приятелка.

Това бе нещо ново. Обикновено само тримата излизаха с яхтата, плаваха из дълбоките води, изучаваха островите и заливчетата по крайбрежието. Понякога през лятото отиваха чак до Блок Айлънд. Но никога преди не е имало други хора с тях. Когато родителите им все още бяха заедно, майка й идваше понякога с тях, приготвяше в кухничката сандвичи с яйчена салата и крещеше на Кевин да не сваля спасителната си жилетка.

— Искаш да кажеш, че някой друг ще дойде с нас?

— Да. Я хвани тази чанта.

Мери Маргарет се намръщи и се опита да прецени колко важно бе това за него. Той се правеше на спокоен, но баща й винаги се правеше на спокоен. Стигнаха до „Лош шанс“. Мери Маргарет застина, когато видя кой ги чакаше там, на кърмата, хванала се за алуминиевата стълба.

— Хей, спомняте ли си Сандра Уинслоу? — попита баща й.

— Уха! — Кевин скочи в яхтата. Зеке се втурна след него. Кевин се усмихна на Сандра и изобщо не се притесни от присъствието й. Мери Маргарет сведе поглед и загледа ръцете си. Лакът по маникюра й от деня на св. Валентин се бе нащърбил. Трябваше да го изтрие целия с лакочистителя.

— Как си, Кевин? — попита Сандра. — За първи път ще плавам с яхтата на баща ти. Ще ми покажеш ли какво да правя?

— Трябва да си сложиш спасителна жилетка — обяви наперено и авторитетно Кевин. — Не трябва да я смъкваш през цялото време.

— С това, струва ми се, ще се справя. — Тя му подаде жълта спасителна жилетка от скрина в кабината и изтегли една за себе си.

— Тази е моя! — извика Мери Маргарет и се покатери на яхтата. — Винаги нося тази!

— Лъжкиня! — процеди Кевин. Този предател. — Всички са еднакви.

— Което говори докъде ти се простират знанията — отвърна Мери Маргарет. — Винаги нося тази. — Тя се приготви за битка, но Сандра Уинслоу просто й подаде дебелата жълта жилетка без да изрече нито дума.

— Каишките са нагласени за дебелия й задник — заяви Кевин, превивайки се от смях.

Мери Маргарет кипна от гняв, но преди да успее да реагира, Сандра сграбчи Кевин за жилетката и каза:

— А тази да не е нагласена за голямата ти уста?

От това той се разсмя още по-силно. Баща й не се намеси, но Мери Маргарет усещаше, че ги наблюдава. Не можеше да отгатне какво си мисли.

Сандра си сложи друга жилетка, която бе започнала да хваща мухъл, и я закопча над зеления си пуловер с качулка. Баща й спря да пристегне найлоновия колан на Сандра, приведе се напред и тихо й промърмори нещо. Когато тя вдигна поглед към него, нямаше съмнение какво изразяваха очите й. Мери Маргарет го бе виждала стотици пъти у стотици други жени — библиотекарката, касиерката в магазина за плодове и зеленчуци, учителката й по биология… Те всички искаха баща й, а сега и Сандра се бе присъединила към тази група.

Сандра отстъпи и се усмихна, любезна колкото си искаш.

— Радвам се да те видя отново, Мери Маргарет!

Мери Маргарет нямаше представа какво да отговори. Сега вече знаеше защо Сандра се държеше толкова добре. Нямаше нищо общо с нея или с Кевин, а с баща й. Тя мразеше, когато жените се държаха добре само за да го впечатлят — непрекъснато се случваше. Започваше да й писва и да се изморява.

Мери Маргарет пламна от негодувание. Това бе нейният уикенд с баща й. Не искаше да го споделя с никого, па било то и с известна писателка.

— Искаш ли да ми помогнеш да запалим мотора? — попита той Кевин. Нито баща й, нито брат й даваха признаци, че забелязват мълчанието на Мери Маргарет. Усещаше как Сандра я гледа и се зачуди дали тя бе забелязала.

Баща й влезе в пилотската кабина и стартира моторите. Те се задавиха и оживяха, изпълвайки въздуха с дизелов дим. Той се държеше така, сякаш нямаше нищо необичайно във факта, че на борда има непозната. Непозната, която наричаше своя приятелка.

— Готови сме да вдигаме котва — провикна се той над шума на моторите. — Мери Маргарет, можеш ли да развържеш въжетата?

— Разбира се! — Тя се забърза напред и отвърза въжетата от големите клинове, забити на пристана. Беше се специализирала в тези действия и се гордееше с факта. Знаеше как да освободи въжетата и да се качи на борда без да ги оплете или намокри. Първо се справи с лявата страна, след това с дясната, а накрая се зае с въжетата на кърмата. Сандра стоеше на борда като безполезен товар за баласт.

След няколко минути заплаваха през тесния канал, свързващ заливчето Джудит с широкия син Атлантик. Свеж хлад изпълни въздуха. Кевин изтича от пилотската кабина и замаха с ръка към паметника на рибаря — ритуал, който изпълняваше още от съвсем малък. Баща й не забрави да изсвири със свирката — още една традиция. Зеке вдигна предните си лапи на планшира и залая към кръжащите чайки.

Излязоха от пристанището и брегът остана далеч зад тях, а квадратните сгради на Рай заприличаха на детски играчки. Когато навлязоха в открито море, яхтата набра скорост, цепейки вълните и оставяйки след себе си две еднакви бразди. Студеният вятър брулеше лицето й, слънцето заслепяваше очите й и за няколко минути Мери Маргарет забрави негодуванието си. Обичаше да е в морето, да гледа назад към брега, дърветата и миниатюрните къщи, които изглеждаха малки и незначителни в сравнение с безкрайния син Атлантик.

Кевин се покатери на фордека, възседна издигнатата част, обърна лице към вятъра, закрещя безразборни пиратски фрази и се изгуби в измисления си свят. Сандра влезе в пилотската кабина при баща й. Те стояха един до друг, втренчени в гледката пред себе си, а той й сочеше към нещо на хоризонта. Бяха застанали близо един до друг и ръцете им се докосваха. Баща й се обърна, наведе глава и заговори на Сандра, а на Мери Маргарет не й хареса начинът, по който го стори — изглеждаше прекалено лично и интимно, като споделена тайна.

Тя обърна лице към морския бриз и се съсредоточи върху гледката на фара от лявата страна. Маякът искреше с антените си и радарното съоръжение, но отдалеч изглеждаше старомоден, красив като картичка, а зад него се бяха скупчили пухкави облачета и слънцето блестеше по лъскавите му прозорци.

Мери Маргарет не можеше да спре да ги наблюдава. Следващия път, когато погледна към пилотската кабина, видя как баща й свали любимата си шапка и я сложи на главата на Сандра, с обърната назад козирка. Засмяха се и ръцете им се докоснаха.

Това бе вече прекалено. Мери Маргарет затрополи възможно най-шумно по палубата и нахълта в пилотската кабина. На Кевин му стана студено, взе Зеке и влязоха през люка в салона.

— Къде ще ходим днес, татко? — попита тя с глас, малко по-силен от обичайния й.

— Лени Кармайкъл е заложил няколко мрежи край нос Пъргейтъри. Каза, че може да ги проверим и да се гостим, с каквото намерим в тях.

Пилотската кабина бе прекалено тясна за тримата. Но Мери Маргарет отказа да помръдне.

— Чудесно! В мрежите на Лени винаги има омари. Омарите са любимата ми храна.

— Ако имаме късмет, ще ги хапнем за вечеря.

— Може ли да управлявам?

— Разбира се, принцесо!

Мери Маргарет нарочно пристъпи между Сандра и баща си и пое кормилото. Сандра се насочи към вратата.

— Ще вляза вътре да видя какви ги върши Кевин.

Тя излезе на студения вятър. Мери Маргарет се ужаси, че баща й ще я последва. Мери Маргарет бе опитна като кормчия и той често я оставяше сама да управлява. За нейно облекчение баща й остана до нея.

Тя не вдигна очи към него, а задържа погледа си към хоризонта. Наблюдаваше дали пред тях няма плаващи останки. Сблъсъкът с голям пън можеше да има бедствени последици, а освен това трябваше да внимава някоя вълна да не ги залее странично.

— Каква е тази намусена физиономия? — попита той.

Значи беше забелязал. Хубаво.

— Нищо ми няма на физиономията.

Това не мина. Позна по начина, по който той поклати глава.

— Разстроена си, защото Сандра е тук.

— Мислех, че ще сме само тримата.

— Не смятах, че ще имаш нещо против.

Шегуваше ли се? Разбира се, че беше против. Но изведнъж се почувства егоистична и дребнава, за да го признае.

— Тя гадже ли ти е?

Баща й дълго мълча. Моторът клокочеше с равномерен тон. От запад се появи Джеймс Айлънд, но все още доста далеч. Денят бе толкова ясен, че Мери Маргарет виждаше на цели мили наоколо.

— Е? Гадже ли ти е? — подкани го Мери Маргарет.

— Да. Това много ли те притеснява?

Естествено, че я притесняваше. Много. Достатъчно тежко й беше, че майка й си има Кармин; а ето че сега и баща й си имаше някой друг. Трябваше да се досети, че всичко бе само въпрос на време. Самотните бащи си имаха приятелки. Това бе грозен житейски факт.

— Е? — подкани я той.

Мери Маргарет продължи да гледа втренчено напред. Кимна веднъж, твърдо.

— Съжалявам да го чуя, принцесо. Чувствам се много самотен със Зеке, докато чакам следващите ви посещения. Сандра много ми харесва и мисля, че и тя ме харесва. — Той я погали по главата така, както го правеше още откакто се помнеше. — Харесва ми да съм с нея. Знаеш, че обичам да съм с вас. Нека просто приемем нещата спокойно и да видим какво ще излезе.

Звучеше толкова разумно. Прекалено разумно. Едно нещо, характерно за баща й — той приемаше всичко на сериозно. Знаеше, че не би довел Сандра, ако нямаше делови намерения.

Мери Маргарет се изненада, когато усети парещите си сълзи. Мразеше начина, по който всичко се променя. Нищо не оставаше същото. До този ден можеше да разчита, че има баща си само за себе си. А сега и на това бе дошъл краят.

Поне не й четеше конско, нито я съветваше да се държи мило със Сандра. Когато майка й ги представи на Кармин, тя често заплашваше Мери Маргарет и Кевин, подкупваше ги, предупреждаваше ги да се държат любезно. Баща й не направи нищо такова. Той просто очакваше от нея да се държи прилично. За миг й мина мисълта да му скрои номер. Примерно да се престори, че получава пристъп на морска болест. Но той щеше да разбере всичко и, независимо какво мислеше за Сандра, не можеше да понесе да разочарова баща си.

Не говориха повече, просто продължиха да управляват яхтата, дордето слънцето се вдигна високо над главите им. Морето представляваше подвижно огледало, загадъчно и наситено синьо, необикновено спокойно за това време от годината. След около половин час баща й посочи белязаните маркери на капаните за омари на Лени. Те бяха три, строени в редичка, и леко се полюшваха от течението.

— Право напред и спри мотора — нареди той.

Мери Маргарет изпълни командата и във внезапната тишина дочу как Кевин се смее долу в салона. Гадният плъх. Той като че ли харесваше Сандра. Този малоумник харесваше всички. Вероятно й разправяше любимите си глупави вицове, а тя навярно се насилваше да се смее.

— Извикай брат си и Сандра да помагат с мрежите — заръча баща й.

Мери Маргарет затрополи надолу и отвори вратата.

— Татко каза да дойдете да помагате за омарите.

Тя се обърна без да изчака отговора им и остави вратата отворена. След миг и двамата се появиха, нетърпеливи като хлапета по Коледа.

Баща й хвърли котвата и им подаде дебели гумени ръкавици. Мери Маргарет грабна куката на яхтата. С чувство на превъзходство, защото бе правила това стотици пъти, тя замери ярката оранжева шамандура и издърпа мрежата към яхтата. Мери Маргарет обичаше да гледа в дълбоките води. Въжето като че ли потъна в бездънен мрак. Когато го затегли нагоре, сменяйки ръцете си, тя затаи дъх в нетърпеливо очакване да види какво има в мрежата.

Мери Маргарет работеше бързо и ефикасно и навиваше мокрото въже на купчина на палубата до себе си. Най-накрая капанът с форма на иглу се показа, влачейки зад себе си водорасли и метални разрешителни табелки. Мери Маргарет затаи дъх. Щайгата се показа над водата и натежа, но тя не позволи на въжето да се изплъзне. Баща й дойде и й помогна да я издърпа. Мери Маргарет нетърпеливо перна капака, а Зеке започна да души като луд.

Капанът беше празен, а от стръвта бяха останали само голи херингови кости и говежди гръбнак.

— Нищо.

— Не можем да спечелим всичките. — Баща й отвори стара очукана хладилна кутия. — Зареди капана със стръв и ще го пуснем обратно.

Мери Маргарет ненавиждаше да зарежда капаните със стръв. Пилешки краченца и стари говежди кокали. Беше напълно отвратително. Тя се обърна към Сандра и за първи път, откакто потеглиха от кея, й проговори направо.

— Искаш ли да сложиш стръвта?

— Разбира се — отговори Сандра. — Само че никога преди не съм го правила, така че ще трябва да ми покажеш как.

— Лесна работа — намеси се Кевин. — Вземаш разни гадости от кутията за стръв и ги напъхваш в дупката на капана.

Сандра изгледа кутията с подозрение.

— Нищо работа — каза тя и отвори капака. — Не си се шегувал за гадостите, Кевин.

Мери Маргарет се надяваше тя да се погнуси. Баща й не можеше да търпи гнусливи хора. Сандра не прояви каприз, само леко сбърчи нос, сложи ръкавиците, пъхна ръка и хвана няколко стари кокала и риби глави. Натика ги в отвора на капана и попита Мери Маргарет:

— Това достатъчно ли е?

— Още малко. — Мери Маргарет не издържа на изкушението.

Сандра напълни капана, а Мери Маргарет го бутна зад борда. Той цопна с плискане, след което се успокои и потъна в дълбоката синя бездна.

— Не беше толкова лошо — отбеляза Сандра. — Благодаря за помощта ти. Ти си професионалиста, Мери Маргарет.

— Да, така е — промърмори тя.

— И много добре управляваш яхтата — добави Сандра. — Аз никога преди не съм излизала с яхта.

— Наистина ли? Колко жалко!

— Никога не ми се е удавала такава възможност. Не си падам много по водата.

— А пък аз — да.

— Това лято ще ме изпробват за отбора по плуване — наду се Кевин. — Обичаш ли да плуваш?

— Всъщност, така и не се научих да плувам.

— Шегуваш се! — изпусна се Мери Маргарет. Ето това вече наистина беше жалко. Тя смяташе, че всички знаят да плуват. Баща й изглеждаше също толкова шокиран. Той втренчи поглед към Сандра с присвити очи.

— Аз ще издърпам следващия капан. — Кевин грабна куката. Доста време му трябваше, докато изтегли въжетата.

И този беше празен, забеляза разочаровано Мери Маргарет. Отново го напълниха със стръв и го пуснаха зад борда.

— Нека Сандра да изтегли следващия — предложи Кевин.

Мери Маргарет се отдръпна и започна да наблюдава с мрачно доволство как Сандра непохватно тегли въжето и го оплита на палубата. Отне й два пъти повече време да вдигне капана на борда, но когато успя, чуха непогрешимия щракащ звук на омар. Зеке изръмжа и се дръпна от капана. Кевин заподскача развълнувано.

— Два — крещеше той и размахваше юмруци във въздуха. — Два големи омара. Ти хвана два големи омара, Сандра!

— Нямам никакви заслуги — отвърна Сандра и се наведе да погледне в капана. — Доста големи са, нали?

— Знаеш ли, че омар с тегло един паунд, е на седем години? — попита Кевин, изпадайки в характерното си настроение.

— Знаеш ли, че женският омар може да снесе до сто хиляди яйца наведнъж? — отвърна Сандра.

Как ли го постигаше? — зачуди се Мери Маргарет. Мозъкът й сигурно бе като компютърна памет.

— Омари за вечеря — обади се баща й. — Надявах се да е така.

Кевин вече се бе заел с любимата си игра да хваща омарите за гърбовете, да марширува из палубата и да издава чудовищни звуци, докато кучето му пригласяше с лай. Какъв идиот само, но Сандра и баща й го смятаха за весело.

Накрая Кевин пристегна с ластик всяка щипка на омарите, за да не се нападат и ги потопи в бяла пластмасова кофа.

— Студено ми е — заяви внезапно Мери Маргарет и захвърли мокрите си ръкавици. — Влизам вътре.

— Какво ще кажеш, приятелче, искаш ли да дойдеш и да ми помагаш да управлявам? — попита баща й Кевин, докато вдигаше котвата.

Мери Маргарет застана намусено на входа на каютата, в която спяха с Кевин, когато оставаха на яхтата при баща си. Койките бяха покрити с юрганите на баба Малой и няколко плюшени животни, остарели и износени от множеството години, през които бяха прегръщани. Изведнъж я обхвана непреодолима тъга. След развода Мери Маргарет бе изпипала до съвършенство изкуството да се тръшка на леглото. Тя буквално увисваше във въздуха за части от секундата, след което се пльосваше с лице надолу като палачинка, самото олицетворение на отчаянието.

О, как се изкушаваше! Но така щеше да изглежда жалка. Тя начумерено се върна в главния салон и се тръшна на един от тапицираните фотьойли. Затършува в раницата си и измъкна книгата, която четеше. Тогава ужасено осъзна, че четеше книга от Санди Бабкок. Опита се да я скрие преди Сандра да я види, но беше вече късно. Сандра влезе, затвори вратата и смъкна шапката на баща й.

— И какво мислиш?

— Не знам. — Мери Маргарет държеше книгата с протегната ръка. — Току-що започнах да я чета. — Всъщност тя бе почти към края и книгата наистина й харесваше. Обаче не искаше да харесва нищо, свързано със Сандра Уинслоу.

В интерес на истината, тази книга бе любимата й до този момент, разказваше се за момиче на име Карли, което бе без баща. Тя дори не знаеше кой е баща й. Майката на Карли живееше с друга жена. Бяха лесбийки и хлапетата в училище направо стъжняваха живота на Карли.

Мери Маргарет бе очарована от начина, по който чувствата на Карли бяха описани в книгата — как се плашеше понякога; как се притесняваше, когато хората обсъждаха положението й; как се ядосваше през повечето време. Колко много й се искаше да мрази съквартирантката на майка си, но как вместо това я харесваше.

Сандра мълчаливо приготви чай в кухничката. Когато се появи, държеше в ръка две чаши.

— Баща ти каза, че го обичаш със сметана и захар.

Мери Маргарет отпи вяло и й се искаше да не е толкова вкусен. Остави чашата и взе лакочистителя, след което изтри лака от палеца си. Тогава, макар че не й се искаше да говори със Сандра, каза:

— Не мога да разбера как момичето от романа ти продължава всеки ден да ходи на училище, когато децата се държат толкова гадно с нея.

— Не й е много забавно, вярно.

— Не мога да проумея защо си написала книга за момиче, което всички мразят.

— Ако всички я обичаха, историята щеше да е прекалено бозава и нямаше да ми е интересно да я разказвам. — Тя обгърна чашата с длани, сякаш да ги стопли. — Хората с идеален живот са скучни.

— Но не е ли депресиращо да пишеш за момиче, което преживява всичко това?

— Би ли предпочела да четеш за съвършено момиче със съвършен живот? — Сандра се усмихна, като видя изражението на Мери Маргарет. — Повярвай ми, това ще е дори още по депресиращо.

— Надявам се, че майка й ще зареже съквартирантката си, ще намери истинския й баща и ще се ожени за него.

— Мислиш ли, че това ще се случи?

— Това би се случило, ако аз бях написала книгата.

— Ето кое е забавното при писането. Можеш да решиш как да се развият събитията. В моите книги аз винаги се опитвам да намеря справедлив край. Реалистичен.

— Искаш да кажеш депресиращ.

— Понякога. Но накрая винаги има надежда. Поне така си мисля.

Мери Маргарет отвори книгата напосоки. Изумяваше я мисълта, че думите, напечатани на тези страници, бяха написани от някой, който беше в каютата с нея. Тя се намръщи.

— Как ти хрумват всичките тези думи и описания?

Сандра остави чашата и зарови из големия си сак, извади един тефтер с прикрепен към него старомоден химикал. Отвори тефтера и й посочи куп страници, изписани със сбит почерк и тюркоазно мастило. Тя показа на Мери Маргарет химикала и го завъртя през пръсти.

— Това е добър въпрос. Понякога си мисля, че всички думи и параграфи са вътре в този химикал. И когато пиша, те просто се появяват от само себе си.

Мери Маргарет разшири учудено очи.

— Трябва да взема този химикал назаем.

Сандра се засмя. Тя се смееше приятно и в последвалата тишина те се почувстваха някак по-удобно.

— Значи това е следващата ти книга?

— Да. Накрая ще напечатам всичко.

— И само това копие ли имаш? Ами ако нещо се случи с него? — Мери Маргарет изтръпна при спомена за сцената в „Малки жени“, когато Ейми изгори ръкописа на Джо. Смъртта на Бет не беше нищо; тази сцена разплака Мери Маргарет.

— Можеш ли да пазиш тайна? — попита Сандра. — Не искам хората да разберат за чудатостите ми.

Мери Маргарет седна изправено.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, всяка вечер преди да заспя, поставям тефтера в хладилника.

— В хладилника?

— Така че ако къщата изгори, тефтера да не се повреди.

Чудато и още как, помисли си Мери Маргарет.

— Сега разбирам защо не искаш да го разправям.

Сандра остави тефтера и химикала и седна да допие чая си, загледана през прозореца в менящия се отвън пейзаж.

— Попитах татко дали си му гадже — изтърси Мери Маргарет, като устата й забрави да се посъветва с мозъка й.

Сандра издаде сподавен звук, сякаш думите й не можеха да излязат.

— Кой… кой… — Тя се прокашля и отново опита. — А той какво каза?

Толкова жалка. Приличаше й на шестокласничка, която се опитва да разбере дали определено момче я харесва. Мери Маргарет осъзнаваше, че има шанс да излъже. Можеше да й каже, че баща й изобщо не харесва Сандра и да я накара да й повярва. Можеше да й каже, че той се върти около Сандра, защото има нужда от договора за работа по къщата й.

— Ти как мислиш, какво ми каза?

Сандра отново издаде онзи странен, задъхан звук с устата си, сякаш щеше да кихне или нещо подобно. Лицето й почервеня и жилките на шията й изпъкнаха.

— Добре ли си? — попита Мери Маргарет.

Сандра сведе глава и кимна. Спря да издава звука и няколко пъти пое дълбоко дъх.

— Съжалявам за това — извини се тя с нормалния си глас.

— Да не би да страдаш от астма или нещо такова?

— Нещо такова. — По лицето на Мери Маргарет се изписа притеснение и Сандра добави: — Не съм болна. Заеквам. Знаеш ли какво означава това?

Мери Маргарет кимна изумено. Заеква! Разбира се, че знаеше какво означава да заекваш. Това бе най-ужасният от всички говорни дефекти. Най-забележимият. Най-лесният за подигравки. Когато беше в трети клас, едно момче на име Питър заекваше. Децата вървяха по петите му и припяваха: Питър, Пи-тър т-тиква ритнал, преувеличавайки заекването, докато Питър започваше да плаче. Мери Маргарет се опита да си спомни дали се беше включвала в дразненето.

— Вече не ми се случва толкова често. Но когато бях по-млада, имах голям проблем.

Мери Маргарет продължаваше да мисли за Питър, Питър тиква ритнал и много ясно си представяше колко голям е бил проблемът й.

— Значи сега всичко е наред?

— През повечето време. Понякога се заплитам и се боря, както се случи преди минута. Когато се стресирам или се изнервя, мога да загазя.

Мери Маргарет се почувства зле, задето я изнерви. Беше странно възрастен да се държи така открито за нещо толкова унизително. Повечето хора никога не биха признали на едно хлапе, че са били изнервени.

— Как спря да заекваш?

— Всъщност никога не съм спирала, само се научих да го овладявам. Отне ми години упорита работа и упражнения — повечето с майка ми, а след това и с моя… с други професионалисти. Ходех на логопед и консултанти. Това, че пораснах и станах по-уверена, много ми помогна. Използвам и няколко трика.

— Какви трика?

— Правя определено упражнение с диафрагмата. Използвам и множество заместители. Например никога не мога да вдигна слушалката и да кажа: Ало. Това е една от най-лошите ми думи.

Стомахът на Мери Маргарет се напрегна в очакване, както когато наблюдаваше филми за природата, в които показваха змии.

— И какво казваш?

— Обикновено Да, ало, или пък Сандра е на телефона. С терапевта ми се опитахме да предвидим къде може да имам проблеми и как да ги избегна.

Мери Маргарет слушаше захласнато. Сякаш интервюираше някой, преживял самолетна катастрофа или торнадо. Това я караше да се чувства уникална и силна.

— Затова ли стана писателка, защото не си обичала да приказваш?

— Убедена съм, че това е изиграло съществена роля. Исках да кажа много неща, но заекването ме възпираше. Затова си създадох навика да изразявам мислите и чувствата си писмено. Много умно се досети за връзката.

— И аз искам един ден да пиша — заяви Мери Маргарет. Желанието й просто се отрони. Веднага щом го изрече, тя пожела да си вземе думите обратно и да запуши устата си с ръка. Това бе вторият от най-съкровените й копнежи и тя го бе споделила с човек, който изобщо не трябваше да й харесва. Какво й ставаше?

— Защо не днес? — попита Сандра.

Мери Маргарет сви рамене от неудобство.

— Никога не знам какво да кажа. Или първо на първо, защо да го напиша.

— Знаеш ли какво? — Тя отново зарови в сака си. — Вземи този тефтер — аз винаги си нося резервен. — Сандра го подаде на Мери Маргарет. — В него можеш да пишеш всичко, каквото си пожелаеш.

Тефтерът придоби неочаквана тежест в ръцете на Мери Маргарет. Тя го отвори и прокара ръце по широките празни страници.

— Нямам представа какво бих могла да пиша в него.

— Повярвай ми, мислите ще ти дойдат. Когато не знам какво да пиша, правя списъци.

— Списъци на десет неща? — Мери Маргарет си спомни бележките, залепени за хладилника й.

Сандра разлисти собствените си бележки.

— Десет известни личности, които бих искала да срещна… Десет признака на агорафобия[1]… — Лицето й почервеня.

— Десет начина да се измъкна от час по физическо — вметна Мери Маргарет.

— Точно така. Можеш да споделяш писанията си с някого, като писма, или да си ги пазиш за себе си. Както прецениш. Може да ти хареса. Ако имаш късмет, ще откриеш, че мразиш това. — Сандра се усмихна и смигна. — Писателите обичат да се преструват, че през цялото време жестоко се мъчат, но в действителност писането е много забавно. В моя случай смятам, че ме предпази да не полудея.

— Така ли?

— Ами… писането и сериозните ми занимания с терапевта.

Когато разговаряше със Сандра, Мери Маргарет нямаше усещането, че говори с възрастен, а с обикновен човек. Може би затова изтърва и следващото:

— Цикълът ми още не е дошъл.

Искаше й се да умре, да умре на мига.

Но Сандра нито се разсмя, нито се смути. Просто каза:

— Обзалагам се, че на повечето от приятелките ти вече им е дошъл.

— На всички, кълна се. На всички до една.

— Вероятно се чувстваш така, сякаш те принадлежат към някакъв таен клуб, на който ти не можеш да станеш член.

— Да. — Как можеше да го знае?

— Повярвай ми, това чувство ми е познато. Мери Маргарет, и твоето време ще настъпи. Досега нито едно здраво, нормално момиче, не се е измъквало. Това е едно от онези неща, които се случват, когато им дойде времето. Знам, че въпреки това не се чувстваш по-добре.

Но тя се почувства по-добре, до известна степен, по същия начин, по който се почувства когато Сандра призна за заекването си.

— Мама казва, че трябва да съм благодарна, защото цикълът причинявал болка.

— Майка ти има право.

— Предполагам. — Тя подаде химикала на Сандра. — Понякога с мама много се караме. — Веднага след като изрече думите, Мери Маргарет поиска да не беше ги казвала. Не биваше да говори за майка си зад гърба й.

Сандра просто кимна.

— И аз се карах с майка си. Понякога все още се караме, но винаги си прощаваме. — Тя се поколеба, след което добави: — Тя и баща ми се разделиха преди няколко седмици.

Мери Маргарет се изуми.

— Наистина ли?

— Ъхъ.

— Много ли ти е гадно?

— Ужасно ми е гадно.

Връзката между тях се задълбочи. Мери Маргарет попита:

— Как ще се почувстваш, ако баща ти си имаше гадже?

— Щях да полудея. Би трябвало да кажа, че това е неговият живот, неговото щастие, но ще излъжа. Иска ми се двамата да са заедно. — Тя въздъхна. — Но не зависи от мен.

Те запазиха мълчание, докато Сандра закопча спасителната си жилетка.

— Смятам да изляза навън да погледам наоколо.

— И аз.

Когато стъпиха на палубата, слънцето се бе вдигнало високо. Зеке бе вдигнал предните си лапи на големия скрин и душеше въздуха, докато вятърът развяваше къдравата му, мръсна козина. Мери Маргарет го потупа по главата, той се извъртя и размаха опашка.

— Знаеш ли, че е истински пудел?

— Чух подобни клюки.

— Има си документи и всичко. Но татко никога не го къпе. Обзалагам се, че ще изглежда възхитително с прическа на пудел.

— Някой път можем да го изкъпем.

— Добре. Можем ли… — Мери Маргарет млъкна.

Сандра се заклати назад към перилата на кърмата и се хвана за тях с две ръце. Лицето й стана абсолютно бяло, докато гледаше втренчено високия извит мост над главите им.

— Добре ли си? — попита Мери Маргарет. Сандра не отговори и Мери Маргарет извика към баща си: — Хей, татко, струва ми се, че Сандра ще повърне!

Той незабавно спря мотора. Двамата с Кевин слязоха от пилотската кабина. Хвана се с две ръце за стълбата, скочи и я попита:

— Добре ли си?

Сандра дишаше тежко и учестено, не както когато заекваше, но по другояче, паникьосано.

— Мостът — каза тя. — М-мостът отгоре. Това е мостът Секонсет, нали?

Баща й понечи да изругае по дяволите, но не довърши.

— Санди, съжалявам. Не съобразих.

Мери Маргарет се обърка. Защо се тревожеха толкова от някакъв мост.

Баща й прегърна Сандра с една ръка.

— Ще се оправя. Често ми се налага да минавам с колата по моста. Но никога не съм го виждала от тази гледна точка.

— Какво се е случило? — попита Кевин.

— Не си пъхай носа навсякъде — скастри го баща му.

Сандра го погледна безизразно, след което се обърна към Кевин.

— Преди около година претърпях катастрофа на моста. Колата, която шофирах, падна във водата. Мъжът ми беше с мен и загина в катастрофата.

— Уха! — промърмори Кевин под носа си. Мери Маргарет рядко се съгласяваше с брат си, но сега бе на едно мнение с него. Уха! След това не се стърпя, хвана Сандра за ръката и я стисна силно.

— Мери Маргарет, какво ще кажеш ти да караш известно време — помоли я баща й. — И без това скоро трябваше да се върнем на пристанището.

Тя запали мотора и обърна на запад, след това на юг, наблюдавайки положението им по GPS-а[2]. Баща й продължаваше да подкрепя с ръка Сандра, а тя се облегна изморено на него. Мери Маргарет се замисли за катастрофата на моста. Колко странно бе да мисли, че Сандра бе преживяла такова ужасно нещо.

— Хей, татко — повика го Кевин. — Покажи ни някои от местата, на които си играл, когато си бил на наша възраст.

Кевин отчаяно искаше да забрави за моста, а едно от любимите му неща бе да слуша разказите на баща си за времето, когато е бил малък. Откакто баща му се бе върнал в Рай, той непрекъснато се сещаше за забавни истории, които им разказваше.

— Виждаш ли онова малко скалисто заливче? — Баща му посочи към брега, зашумен с орлова папрат между стърчащи скали. — С приятелите ми често се криехме там. Това е стар, изоставен навес за лодки.

— Можем ли да отидем да го видим? — попита Кевин и заподскача. — Можем ли, татко? Моля те!

Баща му погледна към Сандра, която кимна.

— Мисля, че имаме време — съгласи се той. — Може вече нищо да няма. Толкова години минаха оттогава.

Те закотвиха яхтата и спуснаха малката рибарска лодка. Четиримата се качиха в нея, а Зеке скочи в скута на Сандра. Мери Маргарет и Кевин грабнаха по едно весло и загребаха към брега. Разлюлени от вълните, нападалите по брега камъни издадоха звук, сякаш мъниста се изсипаха от торбичка. Навесът за лодки все още си беше там, с хлътнал и покрит със зелен мъх покрив, изоставен и мрачен като обитавано от призраци имение.

— Страхотно е! — каза Мери Маргарет и се опита да си представи баща си като хлапе, мотаещо се на това място.

— Все още е в добро състояние — заяви баща й. — Заливчето е добре защитено.

Рампата за лодки се бе срутила, а брезентът, покриващ отвора, висеше изпокъсан и на парцали, позеленял от тинята.

— Можем ли да слезем да погледнем? — попита Кевин.

— Разбира се. Ако нямате нищо против да си намокрите краката.

Мери Маргарет и Кевин събуха обувките и чорапите си и навиха крачолите на панталоните си.

— Божичко! Ледена е! — зави Кевин, когато стъпи във водата. Не се шегуваше. Мери Маргарет почувства как краката й посиняват, докато се клатушкаше към брега. Зеке залая до скъсване, но накрая цамбурна във водата и заплува след тях. Когато излезе на сушата, отърси водата от козината си, вдигна единия си крак и започна да тича, душейки до полуда.

— Хайде, татко! — извика му Кевин, докато обуваше маратонките си. — Хайде, Сандра!

Баща им не изглеждаше много радостен, че гази ледената вода, но двамата със Сандра дойдоха, хванати ръка за ръка.

— Значи тук сте лудували с приятелите си — каза тя.

Той се отнесе далеч назад, докато гледаше навеса за лодки.

— Понякога. Последният път, когато бях на това място, бе нощта на бала след завършването през 1982 година.

— Защо изобщо някой ще идва на това място на бала си? — попита Кевин.

— Сам ще разбереш, когато пораснеш.

— Какво правехте тук? — попита Кевин. — Обзалагам се, че е било нещо лошо.

Баща им се усмихна.

— Глупави неща.

— Да не сте пушили цигари и да сте пили бира? — поиска да разбере Кевин. — Да не сте водили тук момичета?

— Това го зная аз, а ти трябва да го отгатнеш. — Баща им и Сандра се погледнаха със стиснати устни, сякаш всеки момент щяха да избухнат в смях.

Зеке влезе пръв, заприпка наоколо и задуши като професионална хрътка. Излая два-три пъти кратко и силно.

Кевин се затича след него и затрополи из скърцащата дървена постройка.

— Ух! — провикна се той. — Паяжини!

Покритото с лишеи дърво изглеждаше прогнило и поддаваше под краката им, докато влизаха в мрачната празнота. Зеке тичаше наоколо и ръмжеше. Козината по врата му настръхна и Мери Маргарет реши, че е надушил някакво същество.

Тя се опита да си представи баща си на това място с приятелите си. Беше виждала негови снимки от гимназията — имаше широки рамене и дружелюбна усмивка, приличаше на онези тежкари, които се разхождаха без да им пука за нищо, докато всеки сульо и пульо в училище се чудеше как да се държи точно като него. Знаеше, че е било така, защото нещата в училище винаги си оставаха същите. Знаеше, защото бе сред онези, които желаеха да бъдат като най-популярните деца.

Мери Маргарет се зачуди защо никога не се вписваше в отбрания елит и дали баща й знаеше? Дали се срамуваше от нея, защото не бе сред известните деца и не бе добра спортистка? О, как й се искаше да е такава… Всички страхотни момичета играеха тенис или ставаха водачки на клакьорките. Всички като че ли винаги бяха заедно, весели и шумни. Понякога Мери Маргарет си представяше, че е част от тях и се чувстваше така, сякаш участва във филм — блестящ, забавен, с музика за фон.

— Виж какво е издълбано по стените! — Кевин показа с пръст грубо сърце, което обграждаше инициалите ЛС + ГВ и съобщението Тази вечер и завинаги. — Какво трябва да означава това?

Мери Маргарет имаше съвсем ясна представа, но реши да се престори, че не знае.

— Хей, МПМ — това ти ли си, татко? — запита Кевин. Той като че ли не забеляза, че никой не отговори на предния му въпрос.

Баща им отново се отнесе.

— Може и да съм аз, преди много години. — Той разклати с ръка едно старо дървено перило. — Тук навремето имаше рибарска лодка. Никой не знаеше на кого е, така че с приятелите ми я нарекохме „Робърт Шанс“ и понякога излизахме с нея. Веднъж едва не се удавихме в една буря.

— Защо Робърт Шанс! — попита Мери Маргарет.

— През тридесетте, веднага след Голямата депресия, той е бил местен рибар по-надолу от кейовете на Галилей. Разправят, че веднъж излязъл да лови лефер и никой повече не го видял, така че всички решили, че се е удавил. Името му станало известно, защото години след като изчезнал, местните продължавали да чуват за Робърт Шанс навсякъде из света — на остров Принц Едуард, в Чикаго, Калифорния… но всъщност никой повече не го е видял.

Сандра примигна, сякаш някой току-що я бе боднал с нещо.

— Както и да е, това е само история. По-добре да вдигаме котва — добави след няколко минути баща им. — Имаме пресни омари за вечеря.

Те излязоха от навеса. Мери Маргарет забеляза, че баща й се забави около минута, загледан в издълбаните по стената символи.

Дневник

Шестнадесети февруари, събота

Десет неща, за които се притеснявам:

1. Довършването на проекта по история.

2. Да не напълнея от ядене на омари със сос от масло.

3. Пъпката на челото ми.

4. Цикълът ми да не дойде в училище.

5. Цикълът ми да не дойде посред нощ.

6. Цикълът ми да не дойде, докато съм при татко.

7. Цикълът ми изобщо да не дойде…

— Почти настана време да загасвам крушката, принцесо — прошепна баща й от прага.

Мери Маргарет се сепна виновно и пъхна новия си тефтер под юргана на горната койка.

— Сега е уикенд — отвърна тя шепнешком и се надигна на лакът. В тясната каюта главата й почти докосна тавана. — Загасвам крушката не важи.

— Така ли? — той облегна рамо на ръба на вратата. — Откога?

Откакто мама и Кармин казаха, че съм достатъчно голяма да преценя кога да заспивам. Тя прехапа устна и отказа да го изрече на глас. Според семейния съветник не беше редно да се сравняват правилата в къщите, а понякога госпожа Чорапогащник-и-Чорапи имаше право.

— Откакто съм почти на тринадесет.

Той поклати глава.

— Кога стана това? Имам чувството, че вчера ти четях книгите за Бабар.

Той сведе глава, влезе в каютата, наведе се и нежно издърпа от ръцете на Кевин последните приключения на Хари Потър. Брат й беше дълбоко заспал, прегърнал с ръка блажения Зеке.

— Хайде, опитай се да поспиш малко — каза той и я погали по главата по начин, от който се почувства необяснимо тъжна. — Майка ви иска утре да се приберете рано.

— Добре! Може ли поне да довърша книгата си?

— Книгата на Санди.

— Ъхъ.

— Какво мислиш? За нея, не за книгата.

Мери Маргарет започна да навива кичур коса около пръста си.

— Мисля, че е наред. — Макар че имаше милион други мисли за Сандра, тя отказа да ги сподели. Но баща й продължаваше да я гледа очаквателно, така че в крайна сметка добави: — Не мога да харесам някого просто защото тя е твое гадже, татко.

На лицето му за миг се изписа болка и на Мери Маргарет й се доплака. Мразеше мисълта, че баща й може да бъде нараняван. Искаше й се да е неуязвим. Тя пое дълбоко дъх и добави:

— Тя пише хубави книги и е малко странна, но ми се струва, че я харесвам.

Той се наведе и я целуна по челото.

— И ти си малко странна — прошепна той. — Но те харесвам.

— Лека нощ, татко!

— Лека нощ, принцесо! Обичам те!

Той й позволи да остави нощната лампа включена и тя отвори книгата на Сандра. Чуваше баща си в салона и пращенето на модема, докато се връзваше към интернет. Преди да заспи тя се зачуди какво ли търсеше.

[1] Агорафобия — страх от стоене на открито. — Б.пр. ↑

[2] Система за определяне на местоположението. В случая — уредът, свързан със системата. — Б.пр. ↑

26.

В неделя вечерта Майк отиде в къщата на Блу мун бийч. До този момент работата по нея бе напреднала достатъчно, за да се забележи дори и от неопитно око. Таванските прозорци и хлътналата веранда бяха равни като хоризонта; работници по озеленяването бяха започнали да почистват и подкастрят лехите. Кепенците бяха смъкнати за довършване; ужасно нагънатият тенекиен навес за коли беше махнат. Къщата приличаше на жертва на катастрофа, която наполовина се бе възстановила.

Той слезе от колата, задържа вратата отворена за Зеке и се зачуди кой ли щеше да живее на това място, когато Сандра си заминеше. Младо семейство с деца, тичащи из двора и прескачащи дюните? По-стара двойка, нахлузила плетени ръкавици, разхождаща се под ръка из плажа? Млади юпита със своите хладилници с минусови градуси и печки Викинг, на които щяха да приготвят деликатесните ястия за вечеринките си?

Той нагласи козирката на шапката си и се опита да не мисли толкова много. Съсредоточи се върху линиите на имота, сравнявайки миниатюрните маркери-знаменца с информацията в папката му. Нищо като че ли не отговаряше, но това не го изненада. Подвижните дюни и дивата растителност имаха своя собствена воля. Никой не си бе правил труда да се занимава с границите, откакто през 1920 година бяха провели статистическо проучване.

Сандра не го очакваше; още не бяха научили ритъма и навиците в живота си — поне засега. Майк не знаеше как се вписва в живота й, нито пък тя в неговия. Дори не знаеше дали вписване бе онова, което търсеха. Всеки път, когато някой от двамата поставяше някаква черта, другият като че ли я избутваше, докато я изместеше.

Първоначално функционалните им работни взаимоотношения бяха ясни — той бе строителен предприемач, тя бе клиентка. Но животът им непрекъснато се виеше напред-назад по тези черти. Тя изцяло прескочи линията, когато се впусна в яхтата му… а след това в прегръдките му.

Майк се бе насладил на всеки момент от преживяването.

Непрекъснато си повтаряше, че дългото отсъствие на жена от живота му бе причина за силната му, ненаситна нужда от нея. Но истината бе, че чувствата му нарастваха и се засилваха с всеки изминал ден. И знаеше, че тези чувства нямаше просто така да изчезнат, когато тя напуснеше Рай. Беше малко страшничко да открие, че на този етап от живота си можеше да обича с такава невъздържаност. Винаги бе винил Анджела за развода, но навярно тя не бе единственият проблем. С Анджела никога не бе изпитвал нещата, които изпитваше към Сандра — силна страст, всепоглъщаща нежност, умопомрачаващо сладострастие.

Анджела, с непогрешимия си инстинкт, вече знаеше, че нещо се случва, че нещо беше различно; не каза нищо, когато взе децата, но той го прочете в очите й. Бившата му жена виждаше, че се случва нещо велико и той усещаше, че това я притеснява. Анджела не искаше Майк да си намери друга и направо би полудяла, ако разбереше колко силно се бе влюбил в Сандра — това някак си я плашеше.

Майк пет пари не даваше за мнението на Анджела, но се притесни, когато трябваше да събере Санди с децата. Все още се чувстваше така. Мери Маргарет и Кевин притежаваха сърцето му и не беше сигурен как някоя жена ще се впише в тази картина. Преструваше се, че това не бе от голяма важност за него. Но беше. Щеше да умре, ако сега загубеше Санди, но се налагаше да приеме фактите. Тя бе решила да напусне, а той трябваше да стои близо до децата си.

Въпреки новата им близост, някои граници оставаха непокътнати. Беше ясно без да го обсъждат, че Сандра нямаше да остава на яхтата, когато децата на Майк бяха там. Нито пък го придружи, когато закара Мери Маргарет и Кевин обратно при майка им в Нюпорт. За такива неща съществуваше неписан закон. Дори Кармин уважаваше невидимите граници, когато ставаше въпрос за децата. Знаеше, че Майк ще му разбие носа, ако им се бъркаше.

Майк надраска няколко бележки за екипа проучващи работници, които щяха да дойдат сутринта, след което почука на вратата. Щеше да прекрачи още една бариера. Тя, естествено, щеше да се съпротивлява. Дори можеше да го прогони. Но съществуваше и вероятността да се сближат още повече.

Сандра не отвори. Той изруга под нос и бръкна в джоба си за ключа. Зеке излая. Застанал накрая на дюните той имитираше опитен пойнтер, вдигнал една лапа, с насочени като ветропоказател нос и опашка.

Майк никога не знаеше дали може да се довери на инстинктите на този мелез. Можеше да открие както умряла мишка, така и загубено дете.

Той заобиколи и застана от страната към плажа, засенчи очи срещу бляскавия залез, отразяван във водата. Светлината падаше зад него и сянката му се издължи по шумолящите жълти солени пясъци.

Майк видя Сандра, която се разхождаше в далечината по плажа. Самотна фигура на фона на ширналите се пясъци, по които бяха пръснати водорасли и отломки, а стройният й силует бе като черно петно на фона на яркото небе. Сандра нямаше как да го знае, но картината, която представляваше в момента — толкова малка на фона на могъщата природа, — се запечата в сърцето му: Санди срещу света. Съвсем сама, без нито един приятел. Майк се зачуди как беше успяла да оцелее цяла година, притисната в това отдалечено място. Независимо какво щеше да се случи, той винаги щеше да я помни такава — изолирана, със сянка, стелеща се по пътеката пред нея.

Плажът миришеше на сол и гнилак, а въздухът бе толкова студен, че пронизваше дробовете. Острият лай на Зеке привлече вниманието й и тя спря, а Майк се затича да я настигне. Тя не се усмихна, не проговори. Майк не знаеше защо. Може би усещаше, че възнамерява да се промъкне до местенце в живота й, в което не беше добре дошъл, място, което пазеше зад дебели стени само за себе си.

Сандра изглеждаше самотна и изпълнена с болка и въпреки това толкова красива, че сърцето го заболя само като я гледаше. Майк не каза нищо, но я прегърна през раменете и я целуна — по-страстно и с повече плам, отколкото възнамеряваше. Тя му се отдаде с тръпка, която пробяга по цялото й тяло. Притисна се към него, сякаш природата я бе изваяла така, че да заеме това място като постоянен жител.

Майк сви ръка над главата й и загали студената й, мека коса.

— Хей — проговори той, — притесних се, когато не отвори вратата.

— Липсваше ми — каза тя.

— И ти на мен.

От четвъртък вечерта бяха разделени само за шестнадесет часа, но имаха чувството, че е изминало десет пъти по-дълго време. Койката му в яхтата вече бе приела нейната форма и аромат. Възглавницата бе вдлъбната там, където бе лежала главата й.

— Не знаех дали да ти се обадя или не — каза тя разтреперано. — Затова не ти се обадих.

— А трябваше. — Той се наведе и грабна пълна шепа плавей. По това време такъв имаше в изобилие, защото плажовете бяха пусти и необезпокоявани от ровещи туристи. Гладките парченца бяха избелени от пречистващото море и изсушени от постоянно духащия вятър. Той нареди дървата на завет зад един пън и потърси кибрит в джоба на якето си. — Откакто спрях цигарите, никога не нося кибрит — каза.

— Кога спря да пушиш, Малой?

— Истината ли?

— Истината.

— През осемдесета. Същата година, през която пропих бира. Макар че скоро изоставих и този навик.

— Защо?

Търсенето му най-накрая се оказа резултатно и той извади нагънат кибрит от капанчето за скариди на Глория Кармайкъл.

— Заради жена.

— Линда Липшиц.

Той се усмихна, изненадан, че Сандра бе запомнила онзи разговор.

— Тя не понасяше миризмата, така че се отказах.

Майк приклекна на едно коляно, драсна клечка, заслони я с ръка, приближи пламъка до намачкано парче хартия и се засуети около него докато вейките се подпалиха и засъскаха. След няколко минути пламъкът се усили.

Сандра седна на пясъка и кръстоса крака, протягайки ръце към огъня. Оранжевите пламъци изрисуваха лицето й със загадъчни краски.

— Внушително, Малой. Би трябвало да те наградя със значка за заслуги.

Той седна до нея и пъхна ръка под якето й. Меката й кожа бе топла и изпълнена с живот под пухкавия пуловер.

— Имам по-добра идея — каза той и й прошушна на ухо недвусмислено предложение.

Тя склони глава на рамото му.

— Това трябва ли да ме ободри?

— Мен ме ободрява.

Но Майк бе дошъл да разговарят, а не да я съблазнява, така че я целуна по главата и издърпа ръката си изпод якето й.

Тя мушна ръка в джоба му и я положи върху неговата.

— Прекарах си много добре с децата ти.

— Наистина ли? Малко се притеснявах за Мери Маргарет — държеше се чепато.

— Това изненадва ли те?

— По дяволите, да. Това хлапе изпада в особени настроения, но никога преди не съм я виждал да се държи грубо. Не знаех дали да се правя, че не забелязвам, или да й се развикам.

— Някога вземал ли си жена на яхтата?

— Освен Анджела, не.

— Както би казала Мери Маргарет — въх! Ти си нейният герой. Тя е свикнала да си само неин. Какво може да си помисли, когато доведеш непозната на нейната територия?

— Говориш така, сякаш я познаваш по-добре от мен.

— Не, просто я виждам по-ясно. Тя е страхотно дете, но не може през цялото време да се държи страхотно.

— С Кевин е така. Той се държи страхотно през цялото време. Това ме притеснява.

— Чакай малко. Притесняваш се, защото детето ти е страхотно?

— Прекалено добър е, за да е истина. Непрекъснато си мисля, че сдържа истинските си чувства и че един ден главата му ще избухне.

— Ти си добър баща, Малой. Харесва ми как се притесняваш.

— Правиш странни комплименти.

Тя повдигна глава от рамото му.

— Аз съм странна личност.

— Мери Маргарет изглеждаше много по-дружелюбна следобеда. Каквото и да сте си говорили, тя като че ли те прие по-топло.

— Смяташ ли?

— Да. Та какво си говорихте?

Сандра се поколеба.

— Говорихме за книгите ми. За писане. За някои други неща.

— Какви?

— Женски работи. И ако продължаваш да ме питаш за подробности, кълна се, че ще ти кажа дума по дума какво точно си говорихме. — Тя извади ръка от джоба му.

Майк долови предупреждението, което чу.

— Е, добре.

Той пъхна в огъня още едно дърво. От здрача небето бе придобило тъмнопурпурни нюанси, а пламъците от довлечените от морето дървета хвърляха меки проблясъци по пясъка. Топлината изграждаше пашкул без стени и ги обграждаше в златната си сянка.

— Санди, има нещо, което искам да те попитам — каза той, насилвайки се да произнесе думите.

Тя се обърна да го погледне. Очите й се разшириха и загледаха бдително над трепкащия огън.

— Защо ли имам усещането, че целият свят се завърта?

— Навярно имаш добри инстинкти.

Беше истина. Още от първия миг, когато я видя, между тях винаги имаше диалог без думи. Под словата, които изричаха, течеше отделен смисъл. Сега това течение бе силно. Тя го улови като радар. Сандра се отдалечи от него и обви свитите си колене с ръце.

Той се обърна да я погледне директно в лицето.

— Искам да ми кажеш какво се случи през нощта, когато Виктор умря.

— Не! — Отговорът й бе бърз и гневен като плесница.

Майк бе получавал плесници и преди. Така че просто седеше и чакаше.

— Санди — каза той най-накрая. — Говори с мен.

— Божичко, Малой, имаш ли нещо против да се чувствам щастлива? Всъщност денят ми мина добре.

— Докато не видя моста и не те обхвана паника.

Погледът й бе отровен.

— Може би задачата ти е, да следиш показателя ми за нещастие да не пада прекалено ниско.

— Знаеш, че не е така.

През целия ден Майк се чудеше как да подхване този разговор. Не можеше да каже, че има предчувствие — номерът нямаше да мине пред нея. Дори не беше сигурен, че пред самия него минаваше. Но вчера в навеса за лодки някакво странно чувство го обзе, рехаво като паяжина, но не можеше да спре да мисли за него. Беше трудно, но трябваше да го стори, да разбуди миналото и да я убеди, че няма нищо лошо да остане в Рай.

Дълбоко в себе си знаеше, че историята на Сандра за онази нощ не е пълна. Не беше излъгала, но едносричните й отговори на въпросите на следователя скриваха много повече, отколкото разкриваха.

— Знам, че си минавала през това и преди, но искам да ми кажеш какво се случи — настоя Майк.

— Аз не говоря за това, Малой. Дори и с теб.

— Защо?

— Защото няма да промени нищо.

— Някога той беше най-добрият ми приятел. Искам да знам какво се случи. Особено след като съм полудял по теб…

— Така ли?

Майк разпери ръце.

— Какво, да не би да не си забелязала?

Тя плъзна ръце по врата му.

— Това е най-милото нещо, което са ми казвали.

— Значи трябва да се срещаш с повече хора.

— Полудял по мен — повтори тя и се отдръпна назад да го погледне внимателно. — Наистина ли?

Майк се замисли за нещата, които правиха на яхтата, начина, по който я бе докосвал, висините, до които тя въздигна сърцето му.

— Да, по дяволите! Ето защо искам да ми разкажеш за катастрофата. Тази нощ е променила живота ти.

— Изобщо ли не ме чу? Не говоря за това. С никого. Никога.

— А може би трябва. — Той хвана лицето й с двете си ръце. — Моля те!

Сандра примигна бързо, сякаш имаше песъчинка в окото си.

— Не виждам смисъла.

Той смъкна ръце до нейните, хвана ги и ги пъхна дълбоко в джобовете на якето й.

— Кажи ми, Санди. Разкажи ми за онази нощ.

— Защо това е толкова важно за теб?

Същия въпрос самият Майк си бе задавал десетки пъти.

— Защото ти си важна за мен. Трябва да знам, защото случилото се през онази нощ е част от теб.

Тя пое дълбоко дъх като гмуркач, готов да се гмурне.

— Имаше официална вечеря в пристанището Нюпорт марина — започна тя. — Политическа вечеринка за събиране на фондове, какво друго?

— Двамата с Виктор сте посещавали много такива. — Нищо ново, но Майк щеше да я остави да започне бавно и да набере скорост до критичния момент.

— Той прекарваше повече време в събиране на фондове, отколкото в писане на закони. Такава е играта в политиката. Печели онзи, който има най-голямата военна ракла. Както и да е, това бе важен удар за партията. Семейство Уинслоу, естествено, бяха там — те спонсорираха една маса за ветерани и една за оцелели от рак на гърдата. Винаги можехме да разчитаме на родителите на Виктор да се представят добре и да доведат щедри донори. Те играеха голяма роля за успеха му. Той бе чудесен политик, но няма да се преструвам, че едното му очарование не можеше да го издигне.

Настана тишина. Тя замълча дълго.

— Тази нощ той пи повече от обикновено. — Сандра хвърли бърз поглед към Майк. — Стресът от работата, напрежението да събере фондове за следващата кампания, здравето на майка му. Имаше много неща, за които да се тревожи.

— Всеки се притеснява за работата и семейството си. Но не всички пием от това. Защо Виктор? И защо в този момент?

— Пиенето му не биеше на очи. Успя нормално да произнесе речта си.

Майк забеляза, че тя не отговори на въпроса му.

— След това — продължи Сандра — той бе напрегнат и избухлив. Помолих го да танцуваме. Той се отпусна и се пошегува. Тогава казах нещо глупаво и това го възпламени.

Интересен подбор на думите, помисли си Майк. Това го възпламени.

— Какво му каза?

— Маловажна забележка. Дори не си я спомням. Твърде настоятелно исках деца и той като че ли нямаше против тази идея. Така че споменах нещо като да се заемем по случая. Толкова много исках да имаме бебе, че вече нямах търпение. Грешката ми бе в това, че исках да го обсъдим, когато той очевидно е имал друго наум. Но онази нощ аз… аз повдигнах въпроса по начин, по който никога преди не го бях правила. Не зная, може би му дадох ултиматум, не си спомням наистина. Той… направи сцена. Беше толкова странно, толкова нетипично за него. Изостави ме на дансинга. Почувствах се абсолютно унизена. Не беше един от най-добрите ни мигове.

Сандра бутна суха съчка в средата на огъня и сини езичета обхванаха края й.

— Имаше толкова много хора. А той винаги е бил болезнено загрижен за имиджа си. Но онази нощ той беше… не зная как да се изразя… побеснял. Всички ме гледаха втренчено. Не знаех какво да правя. И си тръгнах. Възнамерявах да се прибера в къщи. — Сандра издърпа съчката от огъня и запаленият й край контрастира ярко на сгъстяващия се мрак. — Той ме последва до паркинга и… — Сандра се поколеба.

Майк изчака и не знаеше дали тя подреждаше мислите си, или се колебаеше върху някоя от проблемните си думи. Може би си въобразяваше, но усети някаква неопределена разлика в начина й на мълчание. Тежест. Пресметливост, може би.

— Той се качи с мен в колата.

— И ти му позволи.

— Бях бясна. Об-объркана. Но какво друго можех да направя? Виктор бе мой съпруг и трябваше да се прибере вкъщи. — Тя спря да събере мислите си. — Преживявам тази катастрофа десетки пъти през деня и в кошмарите си, когато заспя. Онази нощ имаше суграшица. Беше ветровито. Ветромерът на моста показваше пориви до четиридесет мили в час. С Виктор все още… спорехме в колата.

— За какво спорехте?

Сандра дълго мълча. В джобовете й той нежно стисна ръцете й. Тя го погледна и в очите й бе изписано силно отчаяние. После отмести поглед и се втренчи в огъня.

— Бурята набираше сила, а Виктор като че ли не обръщаше внимание, нито пък му пукаше, че шофирам неконцентрирано и опасно. На моста загубих контрол.

— Защо?

Тя загледа как една искра се изви нагоре от сърцевината на огъня.

— Не зная. Беше заледено. Черен лед.

Майк се опита да си представи сцената — крещяха ли си? Виктор посегнал ли й е? Божичко, дали я е ударил?

— Беше ли пияна?

— Не. На вечеринката бях изпила само чаша вино. Толкова. Искаш ли да видиш алкохолната ми проба за онази нощ? Има такава, уверявам те. Направиха ми всякакви възможни проби.

— Ти си опитен шофьор. Познаваш този път. Опитвам се да разбера какво е причинило политането от моста.

— Бях разсеяна от караницата, колата навлезе на хлъзгав участък по моста. Разби се право в мантинелата. — Най-накрая тя отново го погледна с измъчени очи. — Въздушната възглавница се задейства. Спомням си шума, който издаде, като фишек, след което последва силно съскане. Беше огромна и направо ме закова за седалката. Спомням си струя бял прах и нищо повече. Колата е паднала във водата, но аз нямам никакви спомени. Следващият ми спомен е как се събудих в болницата.

— Екипът на бързата медицинска помощ те е намерил на брега.

В очите й проблесна подозрение.

— Значи си написал домашното си.

— Не си спомняш как си излязла от колата.

— Лекарят, който ме прегледа, каза, че хора, които са преживяли някаква травма, често получават празни петна в паметта. Понякога истината никога не запълва празнините. Според следователя аз съм излязла от колата през стъклото и съм стигнала до брега.

— Облечена във вечерна рокля, дълго палто и високи токчета.

— Нямах обувки. А и не си спомням да съм ги сваляла. Така и не ги намериха. Но съм убедена, че това ти е известно, след като очевидно си се ровичкал по случая.

— Виктор как беше облечен?

— Със смокинг.

— Какво носеше в джобовете си?

— Стига, Малой. Това е абсурдно.

Той не обърна внимание на възмущението й и смени тактиката.

— Казвала ли си на някого, че не можеш да плуваш?

Изражението й не се промени.

— Никой не ме е питал.

— А ти не сметна за нужно да го изтъкваш.

— Говорим за ситуация с повишен адреналин и отчаяние. Хората могат да сторят невъзможното, когато става въпрос за живот и смърт.

— Дори да оцелеят в ледена вода.

— Да.

— Удивително!

— Но не и нечувано. Следователят го обясни. При дадените обстоятелства плуването не е бил изход дори за експерт. Ако си прочел докладите, ще разбереш.

— На дрехите ти е била открита кръвта на Виктор.

— Следи от нея. Предположението е, че той е бил ранен в сблъсъка, а кървавите петна не е задължително да се измият от морската вода.

— А дупките от куршуми?

— Неразгадана загадка. Н-нито Виктор, нито аз притежавахме пистолет.

Той забеляза нещо в нея. Понякога тя се запъваше с думите, когато лъжеше. През този разговор заекна два пъти. Веднъж, когато описваше караницата им, и сега, за пистолета.

27.

Дневник

Деветнадесети март, вторник

Десет места, на които да отида, след като продам къщата:

1. Манхатън.

1. Биг Сър.

1. Кейп Код.

1. Карибските острови.

Сандра се отказа. Искаше да напусне, но осъзна, че не можеше да избяга от себе си. Някои дни се събуждаше и не беше сигурна дори коя е, не можеше да реши какво иска да прави. Дълбоко в сърцето си знаеше, че двамата с Майк ги очакваха проблеми. Само до това можеха да ги доведат разигралите се хормони. В един момент ще трябва да се обвържат на едно по-дълбоко ниво — или да се разделят.

Но тя като че ли нямаше да може да го стори. В началото се бе опитвала да не обръща внимание на странните искри, прескачащи между тях, но в крайна сметка се подаде на привличането. След онази първа бурна нощ в леглото на яхтата му тя непрекъснато се предаваше. Всеки път биваше побеждавана от несъзнателния му, първичен магнетизъм. Нуждата й от него се бе превърнала в сила, по-мощна от здравия разум, страха или неумолимата съпротива на собственото й несигурно сърце.

С течение на времето тя се чувстваше все по-тясно свързана с къщата на Блу мун бийч, а трябваше да я изостави. Въпреки решението й да се изнесе, тя усещаше привличането на мястото, което искаше да нарича дом. Минавайки по прясно измазания преден салон, тя се дразнеше. Може би без да иска, а може би нарочно, но Майк Малой й бе отворил очите за онова, което желаеше, а не й беше особено весело да разбере, че тайно копнее да остане.

Но целият й свят бе заложен на риск — животът й, бъдещето й. Дори и като се придържаше към Майк, всичко сякаш се изплъзваше и изчезваше. Домът, общността, бракът на родителите й, животът, който мислеше, че води с Виктор. Пробождащи светкавици за вина я предупреждаваха, че непозволената авантюра с Малой бе грешна и без съмнение щеше да завърши катастрофално. Той прекалено много се интересуваше от миналото, а всичко, което тя искаше, бе да го остави зад себе си.

Сандра импулсивно подкара колата към Провидънс, за да види баща си. Откакто майка й бе заминала, тя почти не го беше чувала — той никога не споделяше чувствата си. Не беше възможно да се провери как понася раздялата с майка й. Вероятно бе същото като скърбене при смърт. Била е с него в продължение на години и изведнъж е отишла на място, от което той не можеше да я види, нито да я пипне, да чуе гласа й, докато пее под душа, да я попита къде са филтрите за кафе.

Дали щеше да говори с дъщеря си? Той винаги е бил емоционално сдържан, въпреки че любовта му към нея бе преливала като силен поток през целия й живот. Сандра имаше ясни спомени как седяха заедно, когато тя бе много малка и упражняваха дихателните упражнения, които логопедът бе препоръчал. Отегчителния процес той бе превърнал в игра и награждаваше прогреса й с „М&М“ и златни звезди на таблото. През пролетта, когато беше на пет години, той я постави на чисто ново колело, преструвайки се, че не чува притесненото й ломотене. Държеше седалката отзад и подтичваше зад нея, докато се научи да кара. По някое време я пускаше, но стоеше до нея така, че да не разбере, че кара самостоятелно.

Когато замина да учи в колежа, той тихо изживяваше раздялата, но я подкрепи. Когато се омъжи за Виктор, не каза много: Той ще се грижи за теб, бяха думите на баща й, но Сандра се зачуди дали това е било по-скоро надежда, отколкото сигурност. След катастрофата двамата с майка й бдяха над болничното й легло. Някак си той винаги е бил близо до нея, но невинаги присъстваше по начина, по който тя се нуждаеше. Вината не беше негова. Сандра не знаеше от какво има нужда; защо трябваше той да знае?

Тя паркира пред малкото бунгало, на улицата, на която бе живяла до осемнадесетгодишната си възраст. Кварталът бе малък, непретенциозен, с дървета със сведени клони, чиито корени бяха надигнали тротоарите, с тухлени къщи, накацали в миниатюрни дворчета, с коли, които не се събираха в едноместните гаражи, строени през четиридесетте.

Предните стъпала на къщата на баща й трябваше да се изметат, а пощенската кутия бе препълнена с каталози, рекламни брошури, две-три сметки. Тя грабна пощата и почука на вратата. Никой не отговори. Може би трябваше първо да се обади. Но колата му бе на алеята, а той никъде не ходеше пеша.

Ами ако е паднал? — помисли си тя изведнъж и се паникьоса. Ами ако беше болен? С разтреперана ръка извади ключа за къщата, който носеше откакто бе навършила десет години и я бяха сметнали за достатъчно отговорна да има свой собствен ключ. Преди го носеше на връвчица на врата си.

Сандра влезе и застана в притъмнения хол. Щорите бяха спуснати, а във въздуха се носеше слаб мирис на мухъл, занемареност и прахоляк.

— Татко? — извика тя. — Татко, аз съм. — Остави пощата на масата и се запъти към задната част на къщата. Може би беше в работилницата, залепена за гаража. Той често прекарваше времето си там, човъркайки принадлежностите си за голф или риболовните си такъми. — Татко! — извика тя отново.

Тогава чу гласа му в кабинета на горния етаж. Въздъхна облекчено и се качи. Вратата бе открехната и Сандра го видя със слушалки на ушите, седнал пред компютъра, с гръб към нея.

Сандра го гледа с любопитство няколко минути. На екрана се появи картинка на тапициран куфар и баща й произнесе: La maleta. Пауза. Картинката се смени с чадър и той каза: Un paraguas.

Сърцето на Сандра омекна. Акцентът му бе ужасен, но той бе толкова концентриран, толкова искрено произнасяше думите, че Сандра не се сдържа и се усмихна. Ах, татко, помисли си тя. Надявам се да не си закъснял вече.

Когато картинката се смени с пътнически влак, тя влезе в стаята и го докосна по рамото.

— Хей, татко…

Той подскочи силно и едва не падна от стола.

— Господи, Сандра! — Смъкна слушалките. — Едва не получих сърдечен пристъп.

— Съжалявам… — Тя стисна леко рамото му и го целуна по грубата и позната буза, което я успокои. — Звънях и ти виках, но, предполагам, не си ме чул. — Тя вдигна учебника с илюстрации, който бе отворил пред себе си. — Уроци по испански?

Цветът на лицето му леко почервеня.

— Нова компютърна програма. Просто се забавлявах с нея.

— Le admiro — каза тя, припомняйки си фраза от курса по испански в колежа.

— Gracias — отвърна той. — Puedo conseguirle algo beber?

Сандра се разсмя, впечатлена.

— С удоволствие бих изпила чаша чай. — От изражението му разбра, че мисълта действително да приготви чай, го ужаси и добави: — Всъщност предпочитам сода.

Слязоха в кухнята и той извади джинджифилова лимонада от хладилника, който изглеждаше още по-ужасно от последното й посещение. Майка й би получила пристъп, ако го видеше. Но може би никога нямаше да го види. Навярно никога нямаше да се върне.

Сандра забеляза визитка, залепена с магнит за хладилника.

— Ушен лекар? — попита тя и се обърна към баща си.

— Имам час да проверят слуха ми. — Той затътри крака, по-притеснен дори и от уроците по испански.

Сандра остави лимонадата и го прегърна.

— Ах, татко, това е чудесно!

Той сви рамене.

— Майка ти непрекъснато ми натякваше да отида на лекар.

— Тя ще е много доволна.

— Кой знае? — Той отмести купчина вестници и й направи знак да седне.

— Как я караш? — попита Сандра.

— Добре.

— Как може да си добре?

— Ходя на голф и за риба, когато си поискам, никой не ми казва да изтрия обувките си, или да спра да ям толкова много сол.

Сандра се загледа в добродушното му, червендалесто лице, опитвайки се да проникне през привидното равнодушие.

— Мисля, че си самотен.

— Никога не съм бил по-зает. Имам приятелите си на игрището за голф. Записах се към клуб по покер и ходя всяка вечер в четвъртък.

— Самотен без мама — поправи се тя. Сандра докосна ръката му. В тяхното семейство чувствата никога не са били на показ и на нея изведнъж й се прииска да беше обратното. Майк й беше показал силата на човешкия допир, начина, по който можеше да въздейства на ниво безмълвна близост, каквото никога преди не бе познавала.

— Няма нищо лошо да кажеш, че ти липсва. Какво постигаш като се преструваш, че не ти липсва?

— Мислиш, че се преструвам?

— Да. Така мисля и не смятам, че е хубаво, татко. — Тя дали се преструваше за Виктор? И ако някой й го беше изтъкнал, дали това щеше да има значение?

Баща й се загледа в преплетените им ръце.

— Добре де. Струва ми се, че имах достатъчно време за размисъл.

— За какво?

Той се навъси.

— Струва ми се, че ми харесва да съм с нея. Харесва ми готвенето й. Харесва ми да седим заедно вечер, да четем вестник или да гледаме телевизия. По дяволите, харесва ми дори нейното мърморене. — Той поклати глава. — Мисля, че никога не съм й го казвал.

— Не е много късно — каза Сандра с внезапен порив. — Когато се върне от пътешествието си, можеш да я помолиш да си дойде.

Той издърпа ръката си и я прокара по косата си, която бе станала прекалено дълга.

— Държах се като голям идиот от много години. Слуховият апарат и уроците по испански не могат да заличат всичко.

Сигурно грешеше. Сандра се замисли за начина, по който се държаха родителите й — майка й подбираше чорапите му, насрочваше часовете му за подстрижка, баща й проверяваше гумите на колата и се обаждаше по два пъти на ден, независимо къде се намираше. Винаги мислеха един за друг, макар и да не го осъзнаваха.

— Татко, не става въпрос за слуховия апарат и уроците по испански отделно. По-скоро идеята зад тях. Убеди я, че ако се прибере, нещата ще се променят. А след това се погрижи наистина да се променят.

— Работя по въпроса. — Той се огледа начумерено. — Ще работя още по-старателно. Тя обаждала ли ти се е?

— Изпраща ми картички. Казва, че круизът е страхотен, но че семинарите за спиране на пушенето са отегчителни…

Той се размърда в стола си.

— Тя спира пушенето?

— Звучи така, сякаш се опитва. Наречен е Круиз към нова същност. Себеусъвършенстване от всякакъв род. Не знаеше ли?

На лицето му се изписа мила, изкривена усмивка.

— Не думай!

— Така е! В друга картичка пише, че се е преместила в по-напреднал курс за тай-чи. И че е хванала риба-меч с огромни размери.

— Така ли? Значи майка ти лови риба?

Сандра допи лимонадата си.

— Татко, не мисля, че и тя е готова да загърби брака ви.

— Тогава защо си стегна багажа и замина?

— Защото не я слушаше.

Очите му се изпълниха със светлина, каквато преди това нямаше. Надежда. Той постави ръка на бузата й — рядък жест на обич.

— А ти как я караш?

Докато идваше насам Сандра бе решила да запази всичко за себе си, но не очакваше, че баща й ще говори толкова открито, нито че ще слуша толкова внимателно. Тя винаги го бе обожавала, но с отдалечената, синовна обич, каквато се очакваше от дъщерите. Но сега тази връзка се бе задълбочила.

— Насрочили са дата за разглеждане на доказателствата. Милтън смята, че съдията ще отхвърли делото.

— Това е хубаво.

— Ако постановлението му е в моя полза.

— А защо да не е?

— Екипът на Уинслоу се опитва да изкопае нови доказателства.

— Няма да намерят нищо. — Баща й направи кратка пауза. — Нали?

— Нямам магическа кристална топка.

Той се изправи и закрачи из стаята.

— Какво, по дяволите, си мислят тези Уинслоу? За бога, не им трябват твоите пари.

— Знаеш, че не е заради парите, татко. Те просто… не зная… искат да повярват, че аз им отнех Виктор. Винаги ще гледат на мен като на човека, който е причинил смъртта на сина им. Такава безсмислена смърт. Може би по този начин я осмислят.

Баща й спря да се разхожда и хвана облегалката на стола си.

— Защо проявяваш такова разбиране към тези хора?

Само ако знаеше как се изкушаваше да даде гласност на кошмара в себе си. Но не го правеше. Никога нямаше да го стори. Не можеше да го направи. Изобщо не проявяваше разбиране, а най-долна, най-страхлива форма на самозащита.

Не защитаваше Уинслоу.

Защитаваше себе си.

— Те не са лоши хора, те просто… страдат.

— И ще се почувстват по-добре като те нараняват?

— Не зная, татко. Ще се оправя. Милтън не смята, че могат да спечелят.

— Не могат, за бога!

Сандра не искаше да изтощава баща си с този проблем.

— Подновяването на къщата върви много добре — каза тя за да смени темата.

— Така ли? Хубаво!

— Наех един агент по недвижими имоти на име Спарки.

— Звучи ми сякаш е търговец на употребявани коли.

— Това е тя. Милтън казва, че е най-добрата в района. Според нея къщата струва цяло състояние.

— Хубаво. Естествено е с такова разположение. И защо не ми изглеждаш радостна, че ще продаваш мястото?

Сандра не осъзнаваше, че съмненията й са изписани на лицето й. Преди катастрофата двамата с Виктор често обсъждаха да ремонтират Блу мун бийч и да го превърнат в лятна вила. Представяха си се остарели, установени, загледани в морето, докато се люлеят на верандата всяка вечер. Дори и тогава Виктор сигурно е знаел, че никога няма да стигнат до този момент — но Сандра го вярваше с цялото си сърце.

— Предполагам, че заради неизвестността — каза тя на баща си. — Не мога да си представя къде ще се озова.

— Естествено, че можеш, скъпа. След като я продадеш, можеш да се поразходиш до Кейп, може дори да слезеш на юг — Виктор не приказваше ли през цялото време за Флорида?

Тя преглътна надигащата се в нея паника.

— Никога не ни се удаде шанс да отидем там.

— Може би това е шансът, който си чакала. Не бързай, намери си място, където искаш да живееш.

Но Флорида бе мечтата на Виктор, не нейната. Тя винаги се бе задоволявала с Рай. Знаеше, че няма да има втори Блу мун бийч, независимо колко далеч щеше да отиде, или колко пари щеше да похарчи. Никога нямаше да намери място, което да я изпълва с почти детинската почуда и възхищение, които подхранваха духа й. Плажът притежаваше специална атмосфера, изпълнена със звуковете на сигналите за мъгла и разбиващи се вълни, светлина, от която въздухът засияваше, тревата и храстите се насищаха с цвят, безкрайното море под безкрайното небе. Всеки ден мисълта да напусне й се струваше все по-невъзможна — и по-неизбежна.

— Освен това онези хора в Рай те засипват с помия. Не е необходимо да оставаш там повече, отколкото трябва…

— Срещнах един човек. — Сандра нямаше намерение да се издава, но просто се изтърва и стресна и двамата.

Баща й вдигна учудено гъстите си вежди.

— Така ли?

— Той е, ммм, всъщност той е строителният предприемач, който работи по къщата.

Той отново седна и я загледа внимателно.

— Някакъв Малой. Споменавала си го и преди.

— Майк. Аз… аз не го очаквах. Бог ми е свидетел, че изобщо не съм си мислила да се запознавам с когото и да било, но ние, аз и Майк… — Как се бе случило? И какво точно се случваше между тях? Тя наистина не знаеше. И въпреки това още от първия миг, когато го видя, макар и през замъглените си с отчаяни сълзи очи, светът се промени — стана по-светъл, по-безопасен… по-честен.

Не можеше да си го обясни на себе си, камо ли на баща си.

— В началото бяхме сърдечни… предполагам, че така мога да го опиша. Наех го, защото той обеща да оправи всичко, което не беше наред.

— С къщата ти.

— Да. Не го ли казах? — Тя се намръщи, после продължи! — Естествено, много често се виждахме заради къщата, но напоследък се сближихме повече. — Сандра не се впусна в подробности и знаеше, че баща й нямаше да разпитва повече, отколкото можеше да понесе да чуе.

Баща й седна изправено.

— Та що за човек е той? — Преди няколко години бе задал същия въпрос и за Виктор.

Отговорът й тогава бе наивно откровен. Съвършен, бе отговорила тя. Абсолютно съвършен.

Никога нямаше да каже същото за Малой. Сега Сандра бе по-възрастна, по-умна. И по-тъжна. Достатъчно мъдра, за да знае, че Майк не е съвършен. Но той беше… всичко останало. Грижовен. Силен и нежен. Неприлично сексапилен. И стабилен, като котва в буря.

— Ще ти хареса, татко. Той е мъж на мъжете. Едно време е имал фирма за исторически реставрации в Нюпорт, а сега започва в Рай. Той е самотен баща, с момче на девет и момиче, което съвсем наскоро навърши тринадесет.

— Това сериозно ли е?

— Нямам представа. — Сандра осъзнаваше, че шикалкави. Истината бе, че всеки път, когато си помислеше за Майк, тръпки полазваха по тялото й, а само един негов дълъг, пламенен поглед бе достатъчен сърцето й да затупти бясно. Това бе разговор, който трябваше да води с Джойс или Барб, но ето че го обсъждаше с баща си. Изумително! Може би той наистина се бе променил. — Има нещо, което трябва да знаеш. С Виктор са били приятели като деца…

— Какво?

— Той е израснал в Рай. Познава много от хората там.

— Сандра, разказа ли за това на адвоката си?

— Защо?

— Този тип може да те използва. Той ходи навсякъде из къщата ти, пъха се във всичко. Ами ако търси доказателства срещу теб?

— Това е мелодраматично, татко. Освен това нямам какво да к-крия… — Тя едва не се задави в собствените си думи.

— Внимавай — предупреди я баща й. — Намираш се в неудобна позиция с това дело, което се задава. Не му позволявай да се възползва от теб.

— Той никога не би го направил — изрече тя с разклатена увереност.

Но подозренията на баща й я преследваха на път за в къщи. Тя го посети с отчаяната надежда, че родителите й ще се сдобрят и да намери подкрепа, че връзката й с Майк не бе обречена. Но вместо да потуши страховете й относно обвързването й с Майк, баща й повдигна още повече въпроси.

28.

Веднага след като се върна у дома, тя тръгна да търси Майк. Работниците си бяха тръгнали вече, но той бе все още там и слушаше Спрингстийн по радиото, докато довършваше корниза на трапезарията.

На Сандра никога нямаше да й омръзне да го гледа как работи. Имаше нещо загадъчно възбуждащо в начина, по който се държеше. Не можеше точно да определи какво привличаше и задържаше вниманието й. Но всяко движение, което правеше, докосваше някаква струна дълбоко в нея. Сръчните движения на ръцете му. Ъгълът на ханша му, подпрян на горното стъпало на стълбата. Очертанията на челюстите му и задълбоченият му поглед, докато гледаше дърводелския метър и отбелязваше чертички с плосък син молив. Това бяха рутинни, вероятно отегчителни задължения, но той ги извършваше с такава… вещина. Може би точно това бе думата.

Сандра не можеше да му устои и не можеше да си обясни защо.

Всичко в него я вълнуваше. Не очакваше да открие такова нещо в него. Особено след като според всеобщото мнение тя се бе омъжила за мъж, когото целият свят считаше за вълнуващ. Когато за първи път избраха Виктор в щатската законодателна комисия, той бе — за голямо негово огорчение — обявен като ерген на месеца в Космо. Дори му посветиха специална интернет страница, създадена от негови почитателки, очаровани от външния му вид и обаянието му и всяка седмица на този сайт се появяваха най-различни предложения — от незаконни сексуални услуги до предложения за отдаване под наем на ваканционни къщи в Мау. Страницата можеше да рекламира и нещо повече, помисли си тя и потръпна.

Тя отново върна блуждаещите си мисли към Майк и се опита да си го представи достатъчно непочтен, че да я шпионира. Да претърсва къщата й и да предоставя информация на наетите от Уинслоу хора. Този образ бе просто нелеп, приличаше на портрет с крещящи маслени бои. Той никога не би сторил подобно нещо. Почувства се глупава и обхваната от параноя, допускайки тези обвинения.

Зеке се събуди от дрямката си, легнал на мястото до прозореца, и изприпка да я поздрави, предупреждавайки Малой за присъствието й. Той прибра метъра и чука в колана за инструменти на кръста си и се обърна към нея. Още нещо, което намираше толкова сексапилно в него. Само за части от секундата той насочваше цялото си внимание към нея, отдаваше й се изцяло, карайки я да се чувства като центъра на света.

— Хей! — извика той и слезе от стълбата. — Не те чух да влизаш.

Майк я грабна през кръста и ентусиазирано я целуна. Тялото й затрептя и оживя като запалена клечка кибрит. Всеки път, когато я докоснеше, интимните усещания бяха напълно нови. Тя бе неизследвана територия и неговите откровени, нежни ласки маркираха най-тайните й кътчета и ги обявяваха за негови. Той я целуваше, докато остана без дъх, а когато Сандра най-сетне успя да се отскубне, опита се да си спомни какво искаше да му каже. Вместо това успя само да прошепне:

— Липсваше ми днес.

— О, миличка — каза той и я придърпа плътно към себе си. — И ти ми липсваше.

Майк захвърли колана с инструменти и отново я целуна, поведе я заднишком през фоайето, без да отпусне прегръдката си, докато не стигнаха до стълбите. Господи, колко й харесваше това — харесваше й начина, по който я желаеше. Начинът, по който забравяше за всичко друго на света. Начинът, по който я караше да забрави…

На горния етаж те паднаха заедно на леглото и старите пружини заскърцаха. Тя го целуваше жадно и й се искаше целия да го притегли по-близо до себе си. Той беше толкова огромен — с широки рамене, големи ръце, уста, която се впиваше в устните й с неочаквана нежност.

Тя долови мирис на пот и промишлено лепило, когато Майк се отпусна отгоре й, галейки я търсещо. Чантичката й все още бе преметната през рамото й и когато той се протегна да разкопчее блузата й, ръката му се оплете в дръжката.

— Трябва да поставим ред — каза той и се отдръпна.

Сандра се разсмя.

— Не планирах да бъда прелъстявана. — Сега, напомни си тя. Попитай го сега.

— Непланираното прелъстяване е най-хубаво. — Той се изправи и я придърпа до себе си. Смъкна чантичката й и съблече блузата й.

Съмненията й за миг се разпръснаха подобно на напълнени с хелий балони, пуснати в небето. Не можеше да ги събере обратно, нито пък имаше желание да го стори. Сандра разкопча синята му дънкова работна риза и я разтвори да разкрие голите му гърди. Навън все още беше светло и слабата слънчева светлина, процеждаща се през прозореца, осветяваше очертанията на тялото му. Имаше нещо порочно и сластно във факта да се любят на слънчева светлина.

— Трябва да си взема душ — каза той, докато тя издърпваше краищата на ризата от дънките му.

— Сега?

Той смъкна панталоните й и спря да целуне вътрешната страна на коляното й няколко пъти, съвсем леко.

— Да, сега.

— Но…

Майк се изправи, разкопча сутиена й и отстъпи назад да я погледне.

— Сега! — повтори той и допря пръст до устните й. Хвана я за ръка и я поведе към съседната баня.

Тя бе старомодна като останалата част от къщата, с черно-бели шестоъгълни плочки и огромна желязна вана на пачи крака, облицована с бял порцелан. Месинговият душ оживя, когато Майк пусна водата и я остави да се изтича, докато изхлузи останалите си дрехи. Горещи талази пара заляха помещението и той й се усмихна през бялата мъгла. Със странно официален жест я хвана за ръката и я насочи към стъпалото на ваната. Струята удряше по гърбовете им, докато се целуваха, след което той постави сапуна в ръцете й.

Тя го запремята от ръка в ръка, пропускайки го между пръстите си. Майк се наведе към нея и й прошепна на ухо.

— Недей да мислиш толкова много.

— Аз не…

— Виждам го в лицето ти.

Сандра пое дълбоко дъх, всмуквайки влага и жега в дробовете си, след което се съсредоточи върху Майк — тялото му, гладката му кожа, вкуса на устата му. Вдигна ръка, колебливо, изучаващо, плъзна я по гърдите му, по ключицата, оставяйки следа от сапунена пяна. Майк притвори очи и гърленият му звук й подсказа, че е на прав път. Тя се повдигна на пръсти и го целуна, после плъзна ръка надолу, а топлия дъжд и пара ги обливаше през цялото време. Той я докосваше навсякъде с ръце и уста, докато накрая Сандра спря да мисли за каквото и да било, освен за падащата вода и разгорещеното й от надигащата се нужда тяло. Под постоянната струя на душа телата им се плъзнаха едно към друго, омекнали и търсещи, и на Сандра й се зави свят от силната нужда. Тя обви с ръце кръста му и постави уста до ухото му.

— Сега — промълви тя. — Моля те.

— Както пожелае дамата.

Мокра и със стичаща се по нея вода, Сандра спря кранчетата и се забърза към леглото, където го посрещна с въздишка.

Разбъркаха завивките в леглото, макар че го забелязаха много, много по-късно. Сандра му даде розовата си плюшена хавлия и се разсмя, когато той я облече. Тя се загърна с хавлиена кърпа, измъкна се от влажните чаршафи и започна да дава точни наставления, докато той й помагаше да застелят леглото със сухо спално бельо. След като поставиха на място покривката, той я грабна през кръста и отново я загали.

— Точно от това имах нужда — каза той и докосна нежно шията й.

— От душ?

— От страхотен секс.

— Така ли? — попита тя. — Страхотен ли е?

— Ти как мислиш?

Усмивката й изчезна. Не можеше нито да лъже, нито да блъфира за такова нещо.

— Божествено е. Никога не съм си и помисляла, че… — Макар да й се струваше абсурдно предвид обстоятелствата, тя се чувстваше скована дори и след онова, което бяха изпитали заедно. Отрезвена от противоречиви чувства, тя се изтръгна от прегръдката му. — Много си сръчен.

Той се разсмя, седна и небрежно загъна хавлията. Тя едва го обхвана.

— Скъпа, сръчността няма нищо общо. — Очите му потъмняха. — Това е заради чувствата, които изпитвам към теб.

— Майк…

— Не разбираш ли?

— Какво?

Той се наведе и сложи ръка на бузата й.

— Аз се влюбвам в теб. Бързо. И безвъзвратно.

Сандра го изгледа съкрушено и шокирано. Но не отрони и дума. Нямаше представа как да му отговори. Тя стана припряно от леглото, надяна чехлите и широк пуловер и поиска да се скрие.

Той я наблюдаваше с обезпокоен израз.

— Тук би трябвало да кажеш Наистина ли? Много хубаво. И аз чувствам същото.

— Но аз не се влюбвам — прошепна тя най-сетне и се изненада, когато усети как сълзи задавят гърлото й. — Аз вече съм влюбена.

29.

За вечеря ядоха бъркани яйца, а Натали Кол им напяваше от стереоуредбата. След това пуснаха Зеке да се разходи. Сандра седна на дивана и се загледа в сгъстяващия се здрач — тъмно индигово небе с разпръснати по него звезди. Не разговаряха за думите, които си изрекоха на горния етаж, но нови чувства се наслоиха като мъгла във въздуха. Майк запали огъня в камината, а Сандра се наслади на възможността да си почива, докато някой друг затопляше къщата.

Розовата хавлия — повечето мъже щяха да я погледнат с погнуса, изобщо не намали очарованието му. Сандра не познаваше друг човек, който да се чувстваше така комфортно в тялото си. Завиждаше за това му качество. След това осъзна, че самата тя се чувстваше комфортно в негово присъствие. Съмненията, които я измъчваха по-рано, изчезнаха. Подозренията изглеждаха абсурдни след онова, което се бе случило между тях, което си бяха казали.

Той поправяше разни неща: къщата й, живота й, разбитото й сърце… Беше я намерил, когато се намираше на дъното и малко по малко я бе издърпал нагоре, бе й показал каква може да бъде любовта. Тя почувства болезнена вълна на привързаност, загледана в начина, по който широките му рамене опънаха шевовете на хавлията, докато нареждаше още цепеници в кошчето, а гъстата му коса се разпиляваше по яката. Онова, което изпитваше, докато го гледаше, бе толкова силно, че чак заизпитва болка. Той експертно се грижеше за всичко. Но кой ли се грижеше за него?

— Хрумна ми една идея — каза тя в изблик на вдъхновение. Сандра грабна ръката му и го поведе към кухнята. Постави трикрако столче под крушката и заяви. — Имаш нужда от подстрижка.

Майк прокара ръка по тила си.

— Така ли? Мислиш ли?

— Определено. — Тя извади ножиците от шкафчето.

Той сви нехайно рамене и седна на столчето.

— Добре!

Сандра постави около врата му хавлиена кърпа, извади от чантичката си гребен, намести се пред него и започна да сресва гъстата му, мека коса, все още влажна от душа.

— Не мога да повярвам, че ми позволяваш да го направя.

— Доверявам ти се — каза той спокойно.

— Винаги ми е харесвало да подстригвам — призна си тя. — Нямам препоръки, но имам усет. Мислиш ли, че е чудато?

— Различен вид галене. Може да е фройдистко. Или библейско, като Самсон и Далила.

— Когато бях малка се упражнявах върху куклите — каза му тя, докато кълцаше и оформяше дебелите му, тъмни къдрици. — Всяка кукла, която имах, се оказваше с прическа. Когато бях на шест години, се подстригах нула номер много преди тази прическа да стане модна.

— Обзалагам се, че си била за чудо и приказ.

— Това е един от малкото пъти, когато съм виждала майка ми да плаче. Доколкото си спомням, в училище носех шапка или шалче около шест седмици.

— Трябва да си била страхотно дете.

— Не позна, Малой. Бях абсолютно объркана. — Не й се искаше да си спомня онези отдавна отминали, безвъзвратно изгубени години. Но въпреки това все още си спомняше как думите засядаха на гърлото й, след което се появяваха като преплетени безсмислици; все още чуваше тихите шепоти на възрастните, откритите подигравки на другите деца. Тя бе Санди Баб-баб-бабълкок, момичето, което заекваше.

Продължи да действа с ножицата.

— Но може би ако не бях толкова объркана, никога нямаше да започна да пиша — добави тя. Сандра пишеше с гняв и красноречие, което далеч надминаваше годините й. — В разказите ми аз винаги бях голямата звезда. Примабалерина; лекар, лекуващ рак; героинята, която спасява града от наводнение. Във въображението си винаги бях най-добра във всичко. Може би затова съм такава непохватна в действителността.

Сандра го заобиколи да го погледне отпред, а Майк я грабна и я задържа неподвижно.

— Не и в моята действителност. — Той я целуна кратко, но страстно.

— Не ме разсейвай повече, Малой. Почти свърших.

Няколко минути по-късно тъмни къдри бяха разпилени по прясно довършения под. Тя избърса с хавлия врата му и се отдръпна назад да се наслади на работата си.

— Дяволски добра съм — каза тя. — Приличаш на Ръсел Кроу.

— Кой е Ръсел Кроу?

— Въх! Не си ли гледал Гладиатор?

— Не.

— А трябва. Приличаш на него. Спарки беше абсолютно права за теб.

— Какво е казала Спарки за мен?

— Нарече те жив бог на любовта.

Майк избухна в смях.

— Така, хубаво. Значи съм готов? — Той вдигна глава и прокара ръка по косата си. — Благодаря.

Взе метлата и лопатката и измете.

— Не искаш ли да се видиш в огледалото? — попита Сандра.

Майк изхвърли подстриганата коса в хартиена торба.

— Добре ли ти изглеждам?

— Жив бог на любовта — напомни му тя.

— За мен е добре.

Майк остави метлата, натика торбата в кошчето за отпадъци и отвори задната врата. Зеке се прибра от разходката си и се пльосна пред камината.

Майк я поведе на горния етаж и те отново се любиха, бавно и с екстаз, който бе толкова вълнуващ, че Сандра се почувства различен човек. Намери нова черта в себе си, сякаш намери тайна врата в старата къща, която водеше към един нов свят, място, каквото никога преди не бе виждала и в каквото не бе вярвала, вълшебната страна на Оз. Връщането обратно бе нежно и спокойно; не й се искаше да си тръгва.

Стана твърде късно, Майк я целуна, стана от леглото и затърси дънките си.

— Трябва да тръгвам — прошепна той.

— Недей — отвърна тя също шепнейки. — Остани при мен.

Майк се поколеба.

— Моля те, Майк!

— Добре! — Той се върна обратно под завивките, а тя се сгуши до него и по тялото й се разля щастие. — Но защо шепнем? — попита Майк.

Сандра не отговори; бе изпълнена до преливане. Напълно разбираше какво имаше с него, какво можеше да загуби и под внимателната й радост лежеше неприкрит страх.

30.

Беше толкова хубаво да се събужда с жена в прегръдките си, че Майк не помръдна и мускулче, освен да отвори едното си око в шест сутринта. Никога нямаше нужда от будилник — всеки ден се събуждаше сам по едно и също време.

Тук, в тази изолирана къща, нямаше нужда да спускат пердетата, за да се усамотят, и през големия прозорец се разкриваше зашеметяваща гледка към морето. Слънцето все още не бе изгряло, но сребърният му блясък повдигаше небето отвъд хоризонта и изпращаше светло сияние в тихата спалня.

Той внимателно се изправи на единия си лакът и се загледа в спящата Сандра. Само при вида й се развълнува. Гладка кожа и необезпокоено чело, копринена коса, пръсната по възглавницата, плътни устни, леко разтворени, с цвят на розова пъпка. Радваше се, че бе останал, макар и да разбираше, че това променя нещата между тях. Можеше да се принуди да го нарече с име, нещо, което досега умишлено избягваше.

Съществуваха всякакъв вид полезни фрази — срещаха се. Имаха връзка, каквото и да означаваше това. Проблемът бе там, че нито едно от тях вече не отговаряше на действителността.

Всичко, което знаеше, бе, че тя запълваше онези места в него, които бяха празни от много време насам, и не искаше да я остави да си замине. Но тайните й бяха много дълбоки и тя ги криеше от него.

Чудеше се дали някога щеше да му позволи да я опознае изцяло.

Той докосна с устни слепоочието й; от него се излъчваше нежност. Тя бе като шлифованото стъкло на античните прозорци в спалнята й — изящно изработено, винаги променливо, превключвайки от слънчево сияние до тъмнина при най-малката промяна в светлината.

Още от самото начало той бе усетил, че Сандра крие част от себе си, дори и след като предаде тялото си и изрече на пресекулки и шепнешком признанието, че го обича. Не беше му дала всичко, знаеше го. Все още криеше нещо от себе си.

Точен като часовник, Зеке се събуди в шест и половина и задраска по вратата. Майк измърмори тихо и стана, без да обръща внимание на сънения и жаловит протест, който се разнесе от разбърканите завивки. Той обеща, че ще се върне, нахлузи дънките и се запъти да изведе кучето.

В къщата бе толкова студено, че дъхът му почти се виждаше. Не му харесваше, че Сандра живее на такова място, ден след ден, и се събужда в несигурно бъдеще. Зареди печката, постави кафето и почувства сутрешната рутина естествена като дишането.

Докато кафето се вареше, Майк наблюдаваше как Зеке припка по дюните към плажа. Океанът бе неподвижен и непроницаем, изгряващото слънце бе засенчено от облаци с цвят на окислен метал. Суровата красота на брега, груба и първична, му въздейства както винаги.

Майк се наведе към рамката на прозореца и се загледа. Почувства рядко и дълбоко усещане за свързаност с това място: това бе пейзажът от детството му, където бе научил тайните на заливчетата и мочурищата, крясъците на чайките, сирените на корабите, превъплъщенията на морето. Странно, но той се бе влюбил както в собственичката, така и в къщата.

Зеке разгони ято гларуси по мокрия пясък и Майк се усмихна на веселото настроение на кучето. Кафе-машината изсъска и спря и той се върна в кухнята. Наля две чаши и ги занесе горе. Сандра седеше в леглото с разчорлена коса и устните й се разтеглиха в лека усмивка.

— Благословен да си — каза тя и се протегна да вземе предложената чаша. — Когато ми замириса на кафе, помислих, че сънувам. — Сандра отпи глътка, сетне се начумери, загледана в нещо на пода. — Какво е това?

С палец и показалец Майк внимателно вдигна парцалив кафяв предмет.

— Опа — каза той. — Това да не е старото плюшено мече, което държеше на леглото? Сигурно Зеке му е видял сметката. — От него висяха прогнили парцали.

— Виктор го спечели при хвърляне на обръчи в деня, в който ми предложи брак. — Тя замълча, след което добави: — Хвърли го в коша.

— Съжалявам — промърмори Майк и занесе разкъсаната играчка в банята. Когато се върна, Сандра бе хванала с две ръце чашата и го гледаше с такъв съсредоточен поглед, че той се обърна и заразглежда с престорен интерес наскоро поправения прозорец към залива. Поне по къщата й бе свършил дяволски много работа. Издръжливите линии на архитектурата и неповторимата гледка от прозореца придаваха на къщата притегателна сила. В процеса на ремонтните дейности къщата ставаше толкова хубава, колкото и мястото, на което бе построена.

Телефонът му звънна, Майк заопипва струпаните дрехи и го намери закачен за колана на дънките му.

— Майк Малой.

— Анджела се обажда.

— Анджела! — с крайчеца на очите си Майк забеляза как Сандра се стегна и придърпа завивките. — Децата добре ли са?

— Абсолютно! Слушай, можеш ли да ми направиш една услуга? Днес училището е затворено — отново някакъв проблем с теч в парното отопление. Трябва да отида до Провидънс. Можеш ли да вземеш децата?

— Разбира се. Ще дойда след половин час.

— Благодаря, Майк!

Докато се обличаше, той обясни ситуацията на Сандра.

— Можеш ли да предадеш на Фил да ми се обади, когато дойде? Днес ще имаме още една инспекция за електрическата мрежа. Искаше ми се да присъствам, но децата ще са с мен, така че ще трябва да отложа.

— Доведи ги тук — предложи тя разумен изход.

Майк прокара ръка по наболата си брада. Още един нов завой по пътя. Да събере децата си и Сандра на разходка с яхтата беше едно. Да прекарат деня в къщата й бе съвсем друго; не беше сигурен как да го приеме.

— Не мога да те карам да…

— Малой. Децата ти ми харесват. За мен ще е удоволствие да се занимавам с тях днес. — Тя му подаде розова еднократна самобръсначка. — По-добре се избръсни.

Сандра прекара сутринта в радостна омара. Присъствието на Малой и децата му възвърнаха равновесието в света й. Всичко изглеждаше абсолютно ново и вълшебно, боядисано в по-светли краски, по-ясно и отчетливо. Тя приготви препечени кифлички с масло и боровинки и бе възнаградена от блажената физиономия на лицето на Кевин, когато момчето влезе в кухнята и подуши аромата от фурната.

След като двамата със сестра му изгълтаха по няколко кифлички, Кевин и Сандра изиграха половин дузина игри на дама. Той не прояви никаква милост и я би няколко пъти. Сандра даде на Мери Маргарет химикала и тетрадката, които й бе обещала и момичето прекара цял час, приведена над тетрадката, пишейки в нея, докато пръстите й се схванаха. Сандра попита Мери Маргарет дали би искала да прочете „Прости дарове“ в ръкописната му форма и момичето подскочи от радост. Седна на бюрото на Сандра в библиотечната ниша и потъна в четене на прясно напечатаните страници, разгръщайки ги с усърдно благоговение.

— Ами ако си объркала правописа на някоя дума? — попита тя.

Сандра й подаде самозалепващи се листчета.

— Залепи едно от тези и аз ще я поправя.

— Наистина ли?

— Разбира се. Ще поставя името ти на страницата с благодарностите.

— Страхотно!

Мери Маргарет прибра косата зад ухото си и се зае да чете усърдно и съсредоточено и съвсем скоро забрави за непрекъснатия парад от работници, минаващи през стаята.

Кевин се разсея от доставката на дървен материал, а баща му му даде каска и му позволи да се мотае наоколо, докато работниците сортираха и струпваха дървен материал.

Присъствието на децата в къщата превърна деня в празник. Сандра се чудеше какво ли си мислеха за връзката й с Майк. До този момент Мери Маргарет навярно разбираше, че те са повече от приятели, но Сандра се надяваше момичето да не се е досетило колко повече. Колебливото им одобрение можеше да охладнее, ако я възприемеха като заплаха, конкурираща ги за чувствата на баща им.

След обяда — сандвичи с рибна консерва, които Кевин доволно погълна — Сандра изведе децата на разходка по плажа, а Зеке заприпка пред тях. Той тичаше, лаеше по плискащите се в брега вълни и гонеше крещящите чайки. Кевин бе също почти толкова игрив и тичаше с разкопчано яке и развързани обувки, издаваше звуци на самолет и потапяше въображаеми цели.

Мери Маргарет криволичеше по плажа, събираше черупки и парченца цветни стъкла и ги прибираше в джоба си.

— Бабата на Шарлот няма да се оправи, нали? В книгата ти.

— Няма. — Сандра нямаше намерение да говори с недомлъвки с това дете, нито да й казва, че ще трябва да прочете книгата, за да разбере. Мери Маргарет беше момиче, което харесваше честността и можеше да усети фалша от цяла миля. — Не, бабата няма да се оправи. Но Шарлот ще се промени.

— Тя определено има много проблеми. Лоши оценки в училище, майка й непрекъснато работи, баба й с всеки изминал ден става все по-зле и по-зле.

— Така става в романите. Поне в моите романи. Понякога героят открива, че няма идеално разрешение, но въпреки това продължава с още по-голямо усърдие да го търси.

— О, отврат! — изпищя Кевин и се затича към тях, а Зеке го последва.

— Какво има? — попита Сандра.

— Зеке намери някаква смрад и се отъркаля в нея. Отврат! Отврат! Отврат! — Кевин издаде звук като че ли му се гади и се престори, че ще повърне на пясъка.

Сандра и Мери Маргарет се отдръпнаха погнусено от кучето. Нещо мъртво, лигаво и грубо бе полепнало по козината му, а то заподскача край тях в кръг убедено, че това бе някаква нова игра.

— Ух, как вони! — каза Мери Маргарет.

— Ще трябва да го изкъпем — добави Сандра и сбърчи нос.

— Дума да не става! Нямам намерение да…

— Всички ще се включим — Сандра подсвирна към Зеке, потупа крака си и се насочи към къщата. В гаража намери стара покривка за пикник, загърна с нея Зеке, хвана миризливото същество под мишница и замарширува нагоре към банята.

— Напълни ваната с хладка вода — каза тя на Кевин.

— Какво е хладка? — попита той.

Мери Маргарет изблещи очи.

— Ще ти кажа какво.

Сандра хвърли крадешком преценяващ поглед на банята и се замоли да не забележат някаква следа от Майк. Розовата пластмасова самобръсначка до мивката изглеждаше достатъчно невинно, надяваше се тя. Опита се да не мисли за неописуемите удоволствия, които бе изпитала тук предната нощ, но тялото й си ги припомни и я обля топла сладострастна вълна. Не й се искаше децата му да разберат, че Майк бе прекарал нощта при нея. Все още не бе готова за това. А беше абсолютно убедена, че и те не бяха.

— Имаш ли шампоан за кучета? — попита Кевин, а въпросът му прогони всякакви остатъчни похотливи вълни.

— Тя няма куче, малоумнико! — скастри го сестра му, а той й се изплези.

— Вземи онова синьо шише — Това бе френски шампоан с биокомпоненти от Бергдорф Гудман в Ню Йорк.

Мери Маргарет изсипа около половината шише.

Сандра избърса с покривката по-съществената част от мръсотията, след което пъхна кучето във ваната, цялата изпълнена със сапунени мехурчета. Зеке се паникьоса и зацапа яростно с крака в опити да се отръска. Кевин пищеше радостно, докато двамата с Мери Маргарет се редуваха да сапунисват злочестото, треперещо куче и да го търкат с люфената гъба, която Сандра никога вече нямаше да използва.

— Погледни колко е кльощав — каза Кевин и вдигна кучето да покаже слабата му физика.

Докато брат й се заливаше от смях, Мери Маргарет продължаваше да търка.

— Хей, вижте! — каза тя. — Козината му всъщност е бяла. Винаги съм си мислела, че е сива.

Сандра най-сетне съжали Зеке. Източи водата от ваната и го пъхна под душа, а Зеке зави жално. Когато спря водата, тя загърна кучето с дебела египетска памучна хавлия — сватбен подарък от лелята на Виктор, която им бе пратила цяла дузина такива в бляскава червена кутия.

Зеке затрепери неконтролируемо и захленчи като бебе.

— Ами ако настине? — Мери Маргарет прехапа устни.

— Я ми подай онзи сешоар — посочи Сандра. — И четката — добави тя.

— Това не е ли твоята четка за коса? — попита Мери Маргарет.

— Ще си купя друга — примири се Сандра.

На Зеке тази част му хареса — сушенето и сресването. Според Кевин беше много забавно как кучето си пъхаше носа под топлата въздушна струя. Мери Маргарет бе очарована.

— Той е красив! — отбеляза тя. — Почти прилича на истински пудел. Но лицето му се губи под цялата тази козина. Вероятно изобщо даже не вижда. Според мен трябва да се подстриже.

— Току-що изрече вълшебни думички, Мери Маргарет. — Сандра се превъплъти в жена с мисия. Изпрати Кевин да донесе ножиците — същите, с които бе подстригала Майк предната нощ. Да направи прическа на куче бе ново предизвикателство. Постави Зеке на шкафчето до прозореца и даде инструкции на Кевин да го държи. И двете хлапета непрекъснато сипеха съвети, докато Сандра го подстригваше.

— Направи му пухкава топка на опашката, както ги показват по изложбите.

— Можем ли да му оставим повече козина тук?

— Да му направим папийонка!

— Защо не лакираме ноктите му?

Час по-късно Зеке изглеждаше идеално подстриган, като за изложба. Тримата отстъпиха и го погледнаха с възхита.

Кучето скочи от шкафчето и закрачи наперено, доволно от оказаното му внимание.

— Мислиш ли, че знае? — зачуди се Кевин.

— Трудно е да се каже. — Сандра хвърли поглед на банята — неразбория от мокри кърпи и бяла кучешка козина.

— Хайде да го покажем на татко! — Кевин се затича в коридора, а Мери Маргарет и Зеке се затичаха по петите му. Сандра ги последва по-бавно, замислена колко забавни бяха тези хлапета и й се искаше денят никога да не свършва.

Сандра гледаше децата и нещо вътре в нея се стегна. Преди не вярваше в съществуването на съвършената любов, но това бе най-близко до съвършенството. Обхвана я рядко доволство. Възможността, обещанието за щастие с Майк и децата му се развяха пред нея в лъжливи надежди. Този ден бяха като едно семейство, функционираха като такова. Дали го бяха планирали или не, но двамата с Малой отвориха вратата на още един вид близост, по-дълбока и по-истинска — може би дори по-силна.

Но докато слизаше по стълбите Сандра почувства старите пориви на страха отново да я обхващат като зловещо затишие преди буря.

В салона долу Майк приказваше с Фил и работниците. Те вдигнаха погледи, когато децата му и кучето затрополиха по стълбите. Майк зяпна при вида на бялото пухче, което припкаше през фоайето към него.

— Исусе Христе! — промърмори той и изтърва молива на пода.

Другите заподскачаха от крак на крак и започнаха да се ръчкат с лакът.

— Зеке! — проговори Майк. — Зеке, приятелче! О, какво са ти сторили?

— Не е ли възхитителен? — изгука Мери Маргарет. Тя вдигна кучето и го поднесе на баща си като подарък. — Не е ли изключително сладък?

— Хубав пудел, Малой — каза Фил. — По-добре е да си тръгваме вече. — Тримата се изнизаха, докато Майк клатеше разочаровано глава. Той протегна кучето пред себе си. Зеке се замята доволно, изви се към него и го близна по лицето.

Само Сандра чу затръшването на врата на кола. През страничното прозорче забеляза вишнево волво, паркирано в алеята, и красива, привлекателна жена, която се запъти към вратата.

Нямаше съмнение коя бе гостенката поради поразителната прилика с Мери Маргарет. Сандра преглътна надигналата се буца в гърлото й, успокои се и отвори вратата пред бившата съпруга на Малой.

— З… — думата запъна в гърлото й. Божичко, не сега!

Жената като че ли я разпозна и след това на лицето й се изписа подозрение.

— З… да, здравейте — успя най-сетне да произнесе Сандра.

— Здрасти, мамо! — Кевин изтича към верандата. — Я виж, подстригахме Зеке.

— Много хубаво, сладкия ми.

В по-близък план Анджела бе повече от привлекателна. Тя бе доста красива в лъскав, захаросан стил. Беше облечена в тъмно кашмирено палто и тънки кожени ръкавици с цвят на карамел.

Сандра се опита да не мисли за собствения си външен вид — стар пуловер и дънки, замърсени от къпането на кучето.

— Приятно ми е — каза тя. — Аз съм Сандра Уинслоу.

— Анджела Фалко. — Думите й бяха резки, почти груби. Тя погледна през Сандра. — Майк?

— Хей, Анджела! Какво правиш тук?

— Срещата приключи по-рано, така че си помислих да мина да взема децата и да ти спестя разходката до Нюпорт. Спрях на пристанището, но някой ми каза, че си тук. — Думата тук бе произнесена така, сякаш ставаше въпрос за някой от вътрешните кръгове на ада на Данте. — Хайде, деца. Вземете палтата си и да тръгваме. — Тя се обърна към Сандра. — Беше ми приятно да се запознаем.

Децата благодариха на Сандра без да им напомнят и помахаха за довиждане. Майк ги изпрати до колата, целуна и двамата, след което с Кевин си плеснаха ръцете. Двамата с Анджела размениха няколко думи, а Сандра ги гледаше от прага, хванала Зеке под мишница.

Тя наблюдаваше внимателно как Анджела вдигна поглед към Майк, приведе се леко напред, постави ръка на рамото му — жест, който говореше за притежание и интимност. Сандра се зачуди дали така й се струва, или наистина между тях прескочи някаква сексуална енергия. Двамата бяха женени от много години. Макар и разведени, вероятно все още си спомняха любовния почерк на другия, безмълвното общуване, което се получаваше при двойки, женени от дълги години.

След като си тръгнаха, Майк се върна и отново поклати глава при вида на Зеке.

— Изобщо не прилича на себе си.

Сандра пусна кучето и затвори вратата.

— Много сковано се получи — промълви тя.

Той я погледна в лицето и я придърпа в прегръдката си.

— Не се впрягай.

— Не мога, Майк. Не ме бива в това… — Думите й заглъхнаха в рамото му.

— В какво? — отдръпна се той назад.

— Ах… не знам. Каквото и да е това. Ходенето ни. Това ходене ли се нарича?

— О, да.

— Ти имаш друг живот на друга планета, поне така ми изглежда. Бившата ти, децата ти, приятелите и семейството ти. Нямам представа как ще се впиша в живота ти.

— Ще разберем.

— Наистина ли? — Тя спря и прокара ръка по рамото му и надолу, сякаш искаше да изтрие докосването на Анджела. — Трябва ли?

— Защо?

— Има милион причини. Ти живееш на яхта. Аз ще тръгна веднага след като продам къщата. Ти не можеш да напуснеш Рай, а аз… аз не мога да остана.

— Защо не? Заради делото ли?

— Заради много причини. — Сандра притисна чело в гърдите му и се заслуша в нежното туптене на сърцето му.

Той повдигна лицето й и я погледна.

— Ти обичаш тази къща, това място.

И теб. Но Сандра не го изрече гласно. Любовта им беше несигурна и нова като проблясване на слънчев лъч по заледена повърхност. Може би точно поради това не можеше да реши точно къде да отиде, веднага след като бъдеше свободна да напусне.

— Това е само място за живеене. Аз просто преминавам от тук.

— Можеш да решиш да останеш. Или ти е твърде трудно?

Сандра се отдръпна, предизвикана от въпроса му, и в отговор зададе свой въпрос.

— Това ли искаш? Да не ме молиш да остана?

Майк се поколеба. В това негово колебание Сандра усети поражението му. Той знаеше изхода, така както и тя.

— Ами ако е така? — каза той.

— Не знам, Малой. Вече не знам абсолютно нищо.

31.

— Да не си полудял, Малой? — гласът на Лорета Шот изпищя по мобилния телефон и Майк го отдалечи от ухото си. — Да не си си загубил изцяло ума?

Майк седеше в яхтата си и барабанеше с пръсти по масата.

— Какво си чула?

Адвокатката му пое шумно дъх.

— Че водиш децата си в дома на убийца. Този факт е много впечатляващ при следващото разглеждане за родителските права.

Проклета да е Анджела, помисли си той. Навярно веднага след като се е прибрала с децата, е позвънила на адвоката си. А беше такъв хубав ден. Харесваше му да гледа как децата тичат из Блу мун бийч и се разхождат със Сандра. Тогава всичко изглеждаше съвсем наред. Хареса му да гледа как децата гонят кучето, как Сандра им приготвя обяд и от време на време му хвърля по някой поглед, като лицето й все му напомня за сладостите от предната нощ. При този спомен сърцето му се сви от копнеж, защото знаеше от какво има нужда.

— Първо на първо — отвърна той, — Анджела ме помоли да ги взема извънредно. Аз бях повече от щастлив, но съм по средата на голям работен проект. Второ, Сандра Уинслоу не е убийца. Тя е жертва в катастрофа и ми писна да слушам обратното.

— Това няма значение. Тя е отрова — предстои й дело за причиняване на смърт и ти гарантирам, че това няма да се хареса на оценителя за родителските права. И какво чувам за онези оспорвани книги, които пишела? Анджела споделила, че Мери Маргарет ги четяла, а те са така нафрашкани с неподходящ материал, че библиотеката ги е смъкнала от рафтовете.

— Това са романи за деца. Дори библиотекарката бе смутена да признае, че са били оспорвани.

— За бога, Малой! Давай на детето да чете „Полиана“. Трябва да се подсигуряваш, приятелю, или часовете ти за посещение ще бъдат отрязани още преди да си успял да произнесеш семейни ценности.

— По дяволите, Лорета…

— Не ме дяволосвай. Та ти какво, ходиш ли с тази жена, чукаш ли я?

— Не се намесвай в това, адвокатке. — Гласът му бе тих, спокоен и опасно сериозен.

— Тогава и ти не се намесвай в онова, към което си мисля, че си се запътил. Ако имаш нужда от чукане, няма да е зле да се държиш настрана от обвинени в убийство. Съдиите се мръщят на подобни хора.

Майк стисна зъби, докато челюстта го заболя. Проклетата Анджела! Не можеше да го остави. Беше ужасена, че може да обича друга повече, отколкото е обичал нея навремето. Трябваше да я уличи в измама, да разкрие авантюрата й — но тогава се сети за децата и осъзна, че никога нямаше да го стори.

Всяка клетка от тялото му се напъваше и му се искаше да счупи нещо — и да подпали онази кучка от другия край на телефона. Но Майк се съсредоточи върху снимката, подпряна на компютъра — на нея Майк и децата се смееха и той ги бе прегърнал през кръста. Заради тях трябваше да въздържа гнева си.

Майк пое дълбоко дъх.

— Виж, Лорета. Работата ти е да направиш така, че пред семейния съд да се представя достоен като капитан Кенгуру.

— Тогава престани да правиш работата ми невъзможна. Най-малкото бъди дискретен до следващото оценяване. Не давай повече козове на Анджела, разбра ли? Постарай се да виждат физиономията ти в църквата всяка неделя. Намери си хубава къща, нещо с хубав двор, а защо не и с бяла ограда от колове. Така ще се намали броят на нещата, за които да се заяжда Анджела. Намери ли си вече къща?

— Работя по въпроса.

— Работи по-усърдно.

— И ти, Лорета.

Майк затвори и прокара ръка по косата си. Не разбираше защо Анджела се опитва да му създава проблеми. Или пък разбираше. Тя бе добра майка, но очевидно не бе толкова възвисена, че да не използва децата, за да го върти на пръста си. Вече не беше под контрола й, но тя бе успяла да намери начин да го манипулира.

Може би.

Анджела възразяваше срещу репутацията на Сандра; не искаше децата да попадат под облака на съмнението, който обграждаше Сандра. А Майк непрекъснато си мислеше, че може би, може би това подозрение бе насочено неправилно.

Майк се обади по телефона на няколко души, след това съблече работните си дрехи. Не беше планирал да прекара вечерта по този начин, но от много време насам натрупващо се напрежение непрекъснато го човъркаше. Из доста неща се порови в опити да запълни празнините около катастрофата. Предчувствията му бяха започнали да се материализират и да се припокриват с подозренията му. Сандра можеше и да го намрази, но Майк знаеше, че няма да намери покой, докато не разбереше тайните й.

Майк спря колата до страничната постройка на кметството точно по здрачаване. Тесният и сънен офис се бе сгушил на края на „Бей стрийт“. Щорите на единствения му преден прозорец бяха спуснати до средата подобно на огромно око, спряло насред примигване. В район, в който две кражби на панталони от простира представляваха престъпна вълна, местната агенция по привеждане на закона в действие нямаше много работа.

Майк се поколеба преди да влезе. Това бе единствения начин да уталожи въпросите си или да намери интересуващите го отговори. Прекрачи прага и се озова пред рецепция с разхвърляни по бюрото формуляри. Зад нея се помещаваха две работни кабинки с две бюра, разположени едно срещу друго. На едното, жена с камуфлажна униформа говореше по телефона и нареждаше пасианс на компютъра. На другото седеше Стан Ший, чийто баща навремето, когато бяха малки, държеше ледената пързалка.

Стан се изправи — набит, оплешивяващ и жизнерадостен.

— Майк Малой! Господи, цяла вечност измина! Радвам се, че се обади. Та какво става? Проблеми ли имаш?

— Само няколко въпроса, както ти казах по телефона. За катастрофата с Виктор Уинслоу.

Стан скръсти тежките си ръце на бюрото.

— Дяволска работа, не мислиш ли?

— Искам да прегледам папката по делото. — Майк вече бе прочел или гледал всички предавания по медиите, статии и документи, архивирани в интернет страница, но вместо да намери отговори, те предизвикаха повече въпроси.

Стан сви рамене.

— Това е обществен документ. Издърпах нещата от папките след като се обади. — Той поведе Майк надолу по коридора в стая, пълна с папки и формуляри. Накрая подаде на Майк да подпише някакъв формуляр за предоставяне на информация. — Имаш ли нещо против да попитам защо се интересуваш?

— Това непрекъснато ме човърка. С Вик бяхме много близки.

— Спомням си. Двамата бяхте като Макс и Мориц. — Той поклати глава. — Дяволска работа — повтори отново.

Майк се надяваше Стан да не задълбава повече. Правилата изискваха служителят да остане в стаята, но той беше тих и се захвана с някаква кръстословица, седнал на стол до вратата. Майк не се чувстваше в свои води, докато ровеше из разни доклади, заявления, диаграми и официални формуляри — работата му не включваше подобен род занимания. Снимките от произшествието му подействаха така, сякаш докоснаха нервните му окончания с лед. Мостът, мантинелата, разкъсана на мястото на сблъсъка. Колата, огъната в предната си част и с разбито стъкло, бе изтеглена от залива няколко часа след катастрофата.

Всеки предмет от превозното средство и багажника беше надписан и поставен в каталог: крик и резервна гума, опаковка носни кърпички, „Фантомът на операта“ на диск в дискмена, два чифта слънчеви очила, книжа в кутия за ръкавици, карта на Роуд Айлънд, карта на град Бостън и още една — на Южна Флорида. Традиционни неща, които обикновено се намират в колата на всеки. Само дето тази принадлежеше на Виктор и Сандра.

Той попадна на снимки и медицински преценки на Сандра и сърцето му подскочи. Непрощаващите черно-бели фотографии представяха жена с пребледняло от шока лице, с тъмни и огромни очи на останалото й без кръв лице.

Документите бяха изписани с медицински жаргон и почерк — всичко бе прегледано, сканирано, подложено на проверка.

Имаше и снимки в близък план: дупка в таблото, разбитото стъкло, въздушната възглавница от страната на шофьора като мек, зацапан с кал предмет, пльоснат на седалката, дамско зимно палто на петна.

Навярно Майк бе издал неволен звук, защото Стан го погледна.

— Трудно е да се повярва, че не успяха да я осъдят, а? Адвокатът й така представи нещата, че все едно Виктор бил ранен в катастрофата и потънал в морето. А тя се е спасила с плуване.

Но тя не може да плува! Беше го признала в деня, когато плаваха на борда на „Лош шанс“. Сандра не можеше да плува. Но Виктор навремето бе печелил първо място на осемстотин метра свободен стил.

Майк не сподели нищо със Стан. Трябваше да си помисли сериозно.

— Била е в безсъзнание, когато са я намерили — прочете той откъс, който вече стотици пъти бе чел в интернет. — И никой не успял да проследи свидетеля, който съобщил за инцидента.

— Няма нищо за проследяване. Имаме препис от обаждането.

Майк вече бе чел кратката размяна на реплики. Една кола току-що падна от моста… Да, моста Секонсет. Караше на запад… За бога, просто изпратете някого — той ще се удави… Операторът, който включил обаждането в полицейския компютър, докладвал, че разговорът с мъжа прекъснал рязко. Първата линейка пристигнала тринадесет минути след обаждането.

— Как мислиш, защо човекът, който се е обадил, е казал той ще се удави? Защо не е казал тя или те?

Стан разпери ръце с дланите напред.

— Кой може да каже? Той може да е използвано като обобщаващо понятие. Или мъжът може да е бил объркан — не всеки ден ставаш свидетел на подобно нещо, нали?

— Къде е колата сега?

— В моргата в Янси.

— Може ли да й хвърля един поглед?

— Нямам нищо против.

Стан се обади на чиновника, че ще излезе и двамата прекосиха почти празния паркинг. Стигнаха до ограден двор с пръснати коли в различна степен на разпад. От навъсеното небе се сипеха редки капки дъжд.

Кадилакът STS на Уинслоу се намираше насред ръждиви остатъци и представляваше тъжен, нагънат паметник на трагедията, оплескан при разследването с оранжева неонова боя. Майк се подпря с една ръка на покрива и надникна вътре към счупения волан, сплесканото табло, въздушната възглавница и предпазните колани, които лежаха втвърдени и преплетени на седалките. Обшивката на тавана бе провиснала и гарнирана с нанос и сол.

Майк дълго време разглежда колата и всеки момент му бе омразен, представяйки си как Санди шофира, а нетипично пияният Вик й крещи. Крещи й какво? Опита се да си представи какво са видели онази нощ, дори се опита да почувства какво са почувствали при сблъсъка.

Той седна на продраната кожена седалка, вкоравена от стария солен пясък и тиня. Дребни стрелички суграшица го замеряха през празната дупка, където преди е било стъклото. Имаше си начин да разбира старите къщи, които му разкриваха миналото със стеснителен шепот и тънки намеци. Но колата изглеждаше непроницаема; духовете, които я обитаваха, пазеха тайните си.

Докато ставаше, погледът му попадна върху светлините над седалките. След няколко секунди изведнъж се сепна. Акумулаторът, естествено, отдавна се бе изтощил, но копчето от страната на пасажерското място бе включено.

— Хей, Стан — извика той. — Как мислиш, това защо е включено?

Стан пъхна глава през прозореца.

— Представа си нямам. Може да се е включило при падането, или някой при разследването да го е натиснал. Цяла рота бърникаха колата.

Докато пътуваше обратно към Рай, Майк непрекъснато разиграваше сценария в съзнанието си: представяше си как колата полита от високия мост, опитваше се да почувства разтърсващия сблъсък с повърхността на водата. В тъмна зимна нощ, с бързо потъващата кола, той би ли се протегнал да включи лампата?

Тази подробност бе незначителна — следователите бяха я забелязали и игнорирали. Но Майк бе абсолютно сигурен, че те не знаеха за нещата, скрити на тавана на Сандра.

32.

Дневник

Седми април, неделя

Десет признака за настъпваща пролет:

8. Мама и Кармин изпратени за брошури за летни лагери.

9. Кенди Проктър започва ананасова диета, за да може да се побере в банския си.

10. Кевин (от вида Безмозъчни мекотели) започва в детската лига — най-накрая!

Кевин се отегчи да наблюдава как сестра му пише в дневника си, грабна тефтера й и го вдигна високо над главата си.

— Видях това — каза той.

Зеке се сепна от дрямката си на припек на края на кея. Кучето се прозя и нагласи муцуната си между лапичките.

— Върни ми я! — Мери Маргарет скочи и се спусна към Кевин. — Ще ти счупя носа!

Той не се уплаши. Тя бе голяма дървенячка, винаги криеше някакви тайни от него. Пет пари не даваше какво пише в глупавия й тефтер, но той беше важен за нея и това бе достатъчна причина да й го отмъкне.

— Обзалагам се, че това нещо е пълно с любовни стихове за Били Лоутън — каза той и се ухили, когато лицето й почервеня като домат.

— Невестулка такава! — изкрещя тя. — Гаден червей!

Той протегна тефтера над тъмната, чиста вода край пристана, на който бе закотвена яхтата на баща му. Хвана го с два пръста и го провеси. Така й се падаше, ако го изтървеше. Мери Маргарет се държеше толкова чудато напоследък. Сега може би най-накрая ще му обърне внимание.

Така и стори. Тя стрелна юмрука си, сграбчи го за яката на пуловера му с качулка и започна силно да извива. Вместо да го придърпа към себе си, тя го блъсна. Той се залюля на ръба на кея, а под него кристалната вода блестеше като леден блок.

— Хей! — Кевин размаха ръце да запази равновесие. Готов за действие, Зеке се разлая. Мери Маргарет грабна тефтера от махащата ръка и го пусна. Кевин се спаси като се хвана за насмоления пилон.

— Без малко да ме удавиш, маниачка такава!

— Трябваше да го направя. — Тя издокара физиономия на наранен мъченик, надвесен над катехизиса си, и мушна безценната тетрадка в училищната раница.

С нея вече не беше забавно дори да се кара. Кевин грабна една пръчка и я напъха в скупчени анемонии, прилепнали към острите подводни скали под пристана.

— Винаги пишеш разни неща — оплака се той. — Само защото Сандра го прави и ти я имитираш.

— Не това е причината — озъби му се тя. — Пиша заради себе си.

Тя звучеше някак странно и тържествено. Беше абсолютно влюбена в тъпата си тетрадка, защото бе с линии и имаше хубава картинка на корицата, а химикалката не бе с обикновено мастило, а с воднисто. Голяма дебела космата работа!

— Ти идолизираш Сандра! — обвини я той.

— Ти дори си нямаш на представа какво означава това, малоумнико!

— Боготвориш големия пръст на крака й. Опитваш се да бъдеш точно като нея.

— Не е вярно!

— Вярно е!

— Не… — Мери Маргарет внезапно затвори уста подобно на жаба, уловила муха. Загледана над рамото на Кевин, тя каза: — О, здравей!

— Не искам да ви прекъсвам. — Сандра се качи на кея с голяма кутия за пици в ръце. — Двамата се карате толкова добре.

Кевин изтри насмолените си пръсти в дънките си.

— Здрасти, Сандра!

— Помислих си, че двамата няма да възразите да хапнете нещо на обяд.

Той грабна кучето, а Мери Маргарет вдигна раницата си.

— Умирам от глад — обяви тя.

— Къде е баща ви?

— В кабинката на пазача и говори с някакъв мъж. — Мери Маргарет посочи с палец към скупчените сгради в началото на кея. — Чакаме мама да ни вземе.

Напоследък баща му имаше най-различни срещи. Може би ставаше въпрос за работа. Баща му винаги поправяше разни неща. Преди години, когато всички живееха в Нюпорт, той ремонтираше приказни имения и исторически сгради. Сега всичко бе различно. Баща му не беше обграден със секретарки, асистенти и работници. Телефонът не му беше залепен за ухото, нямаше насрочени срещи за сутринта, по обед, вечер. Сега имаше повече време за Кевин. Проблемът бе, че Кевин като че ли нямаше толкова време за баща си. Той го посещаваше само в определени дни и те като че ли никога не бяха достатъчно.

— Значи ще има повече пица за нас — каза Сандра. — Хайде да хапнем отвън. Това е най-прекрасният ден тази година.

— Ще сложа сгъваемата маса — предложи Мери Маргарет и забърза към палубата на „Лош шанс“.

— Върви да измиеш ръцете си, Кевин, става ли? — каза Сандра. — Май ще трябва да използваш разредител за лак, за да махнеш тази смола.

Той скокна в яхтата. Сандра звучеше малко като майка и Кевин не бе сигурен как го възприема. Но през по-голямата част от времето тя се държеше доста добре, беше дружелюбна и никога не се преструваше. Беше по-забавна от повечето възрастни, които Кевин познаваше. Всъщност, тя като че ли наистина харесваше да играе с деца, а не само да ги търпи, защото така се налага. Той понякога имаше това усещане за Кармин. Както си вкарваха кошове или играеха нещо друго, и на Кармин му звънваше телефонът и край. Когато прекратяваше играта. Кармин обикновено му подхвърляше петдоларова банкнота, което донякъде беше страхотно. Но понякога Кевин би предпочел да си довършат играта.

Кевин смяташе, че е късметлия. Поне Кармин не се преструваше, че му е баща, както изглежда, правеха другите пастроци. Кевин никога не бе срещал дете, което да е толкова глупаво, че да не направи разликата.

Докато търкаше ръцете си, той се зачуди дали някой ден Сандра можеше да му стане втора майка. Тя й баща му не си разменяха цуни-гуни в негово присъствие, но понякога ги виждаше как се гледат по особен начин, който малко го изнервяше.

Тримата изядоха парещата лепкава пица навън и подхвърляха корички на виещите се чайки, а Зеке щеше да се скъса от лай. След това Мери Маргарет реши, че иска косата й да бъде сплетена на модни плитки, така че Сандра извади гребен и се залови за работа. Отегчен, Кевин намери някаква мрежа и известно време я хвърляше във водата от пристана. Хвана един рак и Зеке полудя да го лае, докато той се катурна от кея и цопна във водата. Докато всички си приказваха и се смееха, майка им се появи.

Когато забеляза, че Сандра прави прически на Мери Маргарет, майка му придоби строго изражение.

— Къде е баща ви? — попита тя.

— В кабината на пазача — отвърна Кевин.

Сандра довърши плитките, като ръцете й изведнъж се задвижиха много бързо.

— Вървете да си вземете нещата — каза майка им. — Трябва да се прибираме.

Кевин и Мери Маргарет слязоха в каютата си да натикат всичко в платнените си сакове. Колко странно беше да се стягат като за пътуване всеки път, когато отиваха на гости на баща си. Той започваше да свиква. Но не беше сигурен дали му харесва.

— Хей! — извика той на сестра си. — Къде ми е роботът?

— Шшшт! — Мери Маргарет стоеше неподвижно с наклонена глава и слушаше как майка им и Сандра разговарят над палубата.

— … би могъл да загуби правата си за посещение — казваше майка му.

Пауза. След което Сандра попита:

— Бихте ли го направила?

— Това зависи от оценителя на родителските права. Не аз съм измислила разпоредбите. Аз внимавам за децата си. Ето кое е важното. — Тя говореше с гласа, който обикновено използваше в училище, когато се оплакваше от някой учител. Опитваше се да звучи любезно, но всъщност тонът й бе строг.

Сандра каза още нещо, но прекалено тихо, за да го чуят.

— … или това ще се отрази на следващата оценка за правата. Изборът е ваш — каза майка му.

Кевин се начумери.

— За какво…

— Шшшт! — скастри го отново Мери Маргарет. Тя загриза долната си устна, както правеше винаги, когато мислеше усилено.

— … да го насилвате да избира — каза Сандра.

— Вижте, едно е да работи за вас — подхвана майка им. — Но друго… Хей, животът е пълен с тежки избори, не е ли така?

— Мама е вбесена за нещо. Какво има против Сандра? — прошепна Кевин.

Мери Маргарет сви рамене.

— Според мен не й харесва, че той си има гадже.

— Той си няма гадже — каза Кевин. — Не е ли така?

— Господи, наистина си малоумник. — Тя му подхвърли робота.

Приключиха с опаковането на багажа и се качиха на брега. Майка им чакаше до колата, с вдигнат капак на багажника. Сандра изхвърли празната кутия от пица в коша. Лицето й бе пребледняло и съвсем сериозно, когато си взеха довиждане. Стомахът на Кевин се сви. Никога не бе харесвал сбогуванията.

33.

Сандра се прибираше от Нюпорт и знаеше, че трябва да се съсредоточи върху срещата си с Милтън Банкс. Той я инструктираше за предстоящото разглеждане на делото — как да се държи, как да се облече, какво да казва и най-важно от всичко, какво да не казва. Но не можеше да се фокусира върху наставленията; вместо това, макар и гражданският процес да беше надвиснал като редица натежали облаци, тя мислеше за Майк.

С него бе зърнала щастието. Сега можеше да го признае, макар и само пред себе си, независимо колко много се изкушаваше да се изповяда и пред него. Само при мисълта да го остави, Сандра усещаше силна болка. Това означаваше да изостави всичките си надежди и мечти, които си бе изградила за толкова кратко време. Това означаваше да се насили да го забрави, да забрави децата, всички невъзможни неща, които искаше и за които трябваше да се досети, че никога не ще може да получи.

Опита се да си представи какво щеше да е никога повече да не почувства прегръдката му, никога да не чуе боботещия му смях, никога да не политне отново в екстаз, докато се любят. Но тя трябваше да сложи край. Нямаше избор. Анджела съвсем ясно й даде да се разбере, че Сандра е като отрова. Тя обяви децата си за забранена територия.

Анджела Фалко не беше лош човек. Всъщност тя изглеждаше доста добра майка — и проявяваше истинска майчинска загриженост за хората в живота на децата й. Би направила всичко, което е необходимо, за да държи Сандра далеч от Кевин и Мери Маргарет. И от Майк. Ако Сандра настояваше да остане с него, той щеше да е принуден да избира между нея и децата си. А за мъж като Майк това не беше избор.

Как да му каже? Не можеше да му обясни, че се страхува да не загуби децата си заради нея; той не би понесъл това от бившата си жена.

Изкушението да поеме по пътя на битката я изгаряше толкова силно, колкото и следобедното слънце, надничащо иззад облаците. Тя стисна здраво волана и мрачно прокуди импулса. Не можеше да причини това на Кевин и Мери Маргарет.

Натисна спирачките и спря колата до пощенската си кутия — първото нещо, което Майк бе поправил в Блу мун бийч. Близо до основата й три нарциса се полюшваха на слабия вятър. Кога се бяха появили? — зачуди се тя.

Отлагайки с няколко минути срещата им, Сандра прегледа пощата — каталози и купони, реклами за кредитни карти и хранителни стоки. Тя ги подхвърли на седалката в колата и влезе по алеята.

Работниците бяха приключили с верандата. Белите перила с орнаменти обграждаха къщата като захарна глазура. Стабилни, симетрични стъпала водеха към предната врата и хола, който сега бе красив и приветлив както навярно е бил в деня, когато първият Бабкок бе довел булката си за продължилия цяло лято меден месец преди повече от сто години.

Тя излезе от колата и примигна, чувствайки се така, сякаш се събуждаше от зимен сън. Малой беше успял. Той бе поел останките на занемарената къща и я бе реставрирал до онова уединено убежище, което си е представял първоначалният строител. Подобренията ставаха постепенно, но до този ден, в ослепителната слънчева светлина, изпълнена с обещанието за пролет, тя не бе осъзнавала колко драматични са промените.

През уикенда двамата с Малой бяха работили рамо до рамо заедно с озеленителите, почистваха лехите, подкастряха люляковите храсти и дивите рози, разчистваха алеите. Примамени от сладкия, неустоим дъх на пролетта, минзухарчета бяха подали лилавите си главички с форми на камбанки, нарциси и ранни лалета изпъстряха двора с цветни петна.

Светът беше изцяло нов и светъл, чист и обещаващ като неизписана страница. Но с обичайната си предпазливост Сандра си напомни, че пролетта в Рай не беше много стабилна. Сезонът на бурите все още не бе отминал, а на времето в крайбрежния Роуд Айлънд не можеше много да се разчита.

Двама работници бяха стъпили на стълби, останали само по тениски, докато слагаха поправените и боядисани старовремешни кепенци. Единият й махна с ръка.

— На верандата има доставка за вас — извика й той.

На вратата Сандра забеляза щедър букет цветя и плик от Фед-Екс. Сърцето й подскочи. Кой ли можеше да й изпраща цветя? Тя се намръщи, издърпа картичката и прочете посвещението: Великолепно! Успех! Отдолу стоеше името на редактора й. Объркана, Сандра отвори плика и видя сертификат от Обществото на националната библиотека, който гласеше, че Всеки следващ ден е предложен за наградите Ади.

Тя изстена тихо. Ади бе Светия Граал при наградите за детска литература. Те бяха печелени от автори, на които се беше възхищавала през целия си живот — Бевърли Клиъри, Мадлен Ленгле, Луис Лоури, — а също така означаваше утвърждение от книгоразпространителите в Америка. Печеленето на тази награда означаваше, че издателите й ще продават повече копия от книгата й и по този начин щеше да спечели много повече читатели. И това, заключи Сандра, бе целият смисъл на писането й — да развълнува сърцата на читателите.

Тя прокара палец по бланката на сертификата. След това бавно вдигна голяма стъклена ваза. За част от секундата тя пое красотата на цветята, къщата и удоволствието от новината. Нещо липсваше. Някой, с когото да сподели радостта си. Искаше й се да се втурне вътре, да разпери ръце и да прегърне Майк, да излее радостта от вестта. Но не можеше. Не и сега.

В миналото би се затичала към Виктор. Той щеше да я прегърне, да я целуне, да я изведе в някой разкошен ресторант и да поръча бутилка Кристал.

Сандра влезе в топлото антре от задната страна и остави чантичката си на масата в кухнята.

— Майк? — извика го тя. — Хей, Малой!

— В кабинета!

Сандра очакваше да види как отмахва старо уплътнение, да поставя някой корниз, или да сменя касите на шкафчетата. Вместо това той седеше на бюрото, където Сандра обикновено работеше.

Когато я видя, той се изправи и застана отстрани на бюрото.

— Санди…

— Майк! — прекъсна го тя, опитвайки се да намери начин да съобщи за решението си. — Трябва да говоря с теб.

Тонът й го накара да се намръщи.

— Какви са тези цветя?

Тя остави вазата.

— Книгата ми е номинирана за наградата Ади — голяма награда за детски книги. — За да забави момента още малко, Сандра продължи: — Аз, естествено, няма да спечеля. Изредена съм до най-добрите съвременни писатели. — Сандра се усети как бръщолеви, но не можеше да спре. — Все пак благодаря, че ме попита.

— Поздравления! — Той й предложи малка чинийка с „М&М“, която винаги държеше пълна на бюрото й от мига, в който му разказа за историята с „М&М“.

Тя си взе няколко, напрежението, което я глождеше, изведнъж, без видима причина, се превърна в раздразнение.

— Майк…

— Виж, Санди, и аз трябва да говоря с теб за нещо.

Тя се загледа в лицето му и стреснато осъзна, че той бе изключително сериозен и бе такъв още откакто тя нахлу в кабинета. Може би бившата му съпруга му бе поставила ултиматум. Може би той щеше да сложи край.

— Какво има?

— Седни!

Без да го изпуска от очи, Сандра седна на дървения стол до бюрото.

— Да не си открил термити? Да не би къщата да се срутва?

— Става въпрос за Виктор.

Той облегна хълбок на бюрото и я загледа по начин, от който на Сандра й стана изключително неудобно — сякаш за първи път не й вярваше.

— Искам да ми разкажеш истината за теб и Виктор.

Това бе последното нещо, което Сандра очакваше, и тя загуби равновесие от рязкото и настоятелно изискване. Цял предобед адвокатът й я въртеше на грил; а сега и Майк ли?

Загледана в обезпокоените му сини очи, Сандра се опита да отгатне какво очаква от нея. Какво искаше да изкопае? Предупреждението на баща й прозвуча в ушите й. Животът я бе научил да няма вяра на никого, дори и на хората, които обича. Обичаше ли го достатъчно, че да му се довери?

— Не искам повече да говоря за това.

Той удари с юмрук по бюрото. Тя никога не го беше виждала такъв — наежен, заплашителен. Хрумна й, че никога не го беше виждала ядосан. Можеше ли в действителност да опознаеш един човек, докато не ти се ядоса?

— Няма да ти позволя да постъпваш повече по този начин. — Гласът му бе тих, въпреки това застрашителен. — Няма да ти позволя да скриваш.

— Аз никога…

— Време е да ми разкажеш истината за брака си.

Нейният брак.

— Вече го сторих. Бяхме женени, после той загина в катастрофа. — Тя се замисли за начина, по който се държаха с Виктор. За нещата, които й каза в колата през онази нощ. Нещата, които тя му каза. Виктор. Обичаше го. Мразеше го. Искаше само още пет минути с него.

— Какво, за бога, целиш? — попита тя.

Майк присви очи и те засвяткаха като лед.

— Не беше честна с мен още от самото начало. Планирала ли си го? — Когато не получи отговор, погледът му я прониза още по-дълбоко. — Откога знаеше, че е обратен?

Всичко спря — дъхът й, сърцето й, вълните по пясъка, въртенето на света по оста му. За миг си помисли: той блъфира. Не може да знае. Но Майк Малой никога не лъжеше, никога не блъфираше. Поне дотолкова го беше опознала. Гърлото й се смрази и пристегна като с менгеме отрицанието й. Устата й се задвижи, но само тишината цареше в стаята, сякаш някой току-що бе вдишал последната си глътка въздух.

Значи това бе то, моментът, от който се ужасяваше, моментът, за който се бе молила никога да не настъпва. От това се бе страхувала през цялото време. Ето защо бе толкова глупаво, толкова безплодно да обича Майк. В известен смисъл толкова глупаво, колкото бе глупаво да обича Виктор.

Тя скръсти ръце пред гърдите си и се приведе напред като че ли да се предпази от удар. Но беше твърде късно. Още от самото начало трябваше да се досети, че мъж като Майк щеше да се рови надълбоко в живота й и че в крайна сметка щеше да успее да отпуши тайни, които тя пазеше дълбоко потулени. Този момент потвърждаваше онова, което Сандра през цялото време знаеше — че макар и да изпитва болка да пази тайните си, болката при разкриването им е още по-голяма.

Срам, вина и неадекватност я заляха от едно минало, което никога нямаше напълно да изчезне. Искаше отново да се скрие в състоянието си на вцепененост, да пази непоносимата си болка за себе си, тъй като тя беше част от Сандра, както душата й бе част от нея. А сега, с един прост въпрос, той й бе отнел мрачната истина. Той я запокити в лицето й и я накара да я погледне в очите.

Тя стана и се отдалечи от него в посока към прозореца. За един кратък миг Сандра почувства олекотяващо облекчение — може би най-накрая щеше да може да сподели с някого. Но после се поколеба, загледана в бавното въртене на едно от украшенията на Виктор — делфин от зелено и синьо стъкло, преобразявайки стаята с дълбоките и загадъчни цветове в сърцето на пламъка, и почувства враждебност, а не благодарност.

— Д-дявол да те вземе, Малой — изрече тя в измъчен шепот.

— Не! — отвърна той, постави ръка на рамото й я обърна с лице към себе си. — Дявол да те вземе тебе, Санди. Защо, по дяволите, не ми каза нищо?

— Никога не бих го направила — отговори Сандра, а убеждението й струеше от непресекващата й болка. Тя се изтръгна изпод ръката му. — Това не е твоя работа — нито на някой друг. Защо да ти казвам? За да ме обвиниш, че съм убила най-добрия ти приятел, защото е бил обратен?

За миг на лицето му се изписа недоумение. След което се изсмя безрадостно.

— Защо, по дяволите, да го правя?

— Всеки, който разбере, ще си го помисли.

— Значи на никого не си казвала?

— Можеш ли да ме виниш?

— Да. Укрила си информация от официално разследване…

— Информация, която ще нанесе повече щети и няма да промени нищо. Само ще ми навлече повече беди и ще разруши повече животи.

— Тя разруши вече твоя живот.

— Успявам да се справя.

— Само бягаш. И пак — струва ми се, че това ти е навик. Винаги си крила частица от себе си от мен. От всеки. От живота. Използваш това като извинение.

Това бе усилие просто да си поеме дъх.

— Мисля, че трябва да си тръгнеш, Малой.

— И да те улесня? По дяволите, не, няма да го направя. Не и преди да получа някои отговори. Знаеше ли, когато се омъжи за него? За бога, за това ли се омъжи за него, за да не преживяваш бъркотията, която настъпва, когато действително обичаш някого? За да го държиш на една ръка разстояние и да не разрушиш стените, зад които пазиш сърцето си? — Лицето му бе твърдо, безкомпромисно и той полагаше видими усилия да овладее гнева си, вдишвайки бавно и дълбоко. — Защо не можа да ми се довериш и да ми кажеш истината?

— Нищо не си разбрал. Не става въпрос за доверието ми към тебе. — Даже не и за истината.

— Седни, Санди. По-добре седни, защото няма да си тръгна.

Поражението премина по тялото на Сандра. Или беше предаване? Не знаеше точно. Стомахът й се сви и тя седна на тапицирания стол до прозореца. Отвън вятърът набираше сила и накривен клон от форзиция задраска по стъклото на прозореца. Закръглени жълти пъпки украсяваха клона на места, където само преди няколко седмици храстите изглеждаха голи и мъртви.

Майк седна до нея, взе ръцете й в своите и ги потърка, опитвайки се да ги стопли.

— Говори с мен, Санди. Искам да разбера.

— Никога няма да можеш да разбереш. Ние бяхме щастливи, Малой. Харесваше ни да сме заедно. Споделяхме общи интереси, но… той имаше и тази друга страна.

— Фактът, че е обратен. — Той постави лакти на коленете си и очите му се изпълниха с недоверие. — Не мога да повярвам, че не се досетих.

— Доколкото знам, си успял — стрелна го тя с думи. — Ти си бил най-добрият му приятел.

— Ти си му била жена и той е успял да те заблуди. Така че кой от двама ни е по-голям идиот?

Майк стана развълнувано и закрачи из стаята, която изведнъж се оказа твърде малка за него. За първи път тя осъзна, че и той също се бори с факта. Що ли за сътресение бе да научиш, че най-добрият ти приятел, човекът, който бе най-близо до сърцето ти по време на юношеството, не е бил това, за което си го мислел? Сигурно е голям шок, особено за такъв като Малой, който нищо не криеше.

— Той беше добър, Малой. Нямаш си и на представа колко добър.

— Трябваше да се досетя, но, божичко, това бе Виктор! Просто не можеш да си го и помислиш. — Той спря да крачи и се загледа в снимката на бюрото — усмихнатия Виктор, прегърнал Сандра, която се смееше пред фотоапарата. Очите на Майк издаваха терзанията му. — Може и да се е опитвал да ми каже, а аз да не съм разбрал намека. И тогава може би е спрял да ми прави намеци.

Сандра можеше да разбере чувството му за вина, макар че това не успокояваше негодуванието й срещу намесата на Малой. Но и тя също се чувстваше виновна, и глупава, и сляпа. Точно под носа й мъжът й се бореше да отрече сексуалността си, да я изхвърли от себе си, да я задуши. И беше използвал Сандра като средство за самобичуване.

— Той правеше всичко по силите си да го скрие — каза тя и горчиво добави: — И точно тук е моето място. — Тя усети познатото жегване от надигащ се гняв. Любовта и приятелството на Виктор стояха на второ място след нуждата му да я използва като параван. — Какъв по-добър начин за един хомосексуалист да скрие предпочитанията си от този, да се ожени за жена? И да направи така, че бракът му да изглежда блажен като в приказка?

Тя отново се съсредоточи върху пречупващите слънчевите лъчи украшения, остави времето да се изниже и се пренесе в летните дни на своята невинност, на своето невежество. От самото начало, от първото завъртане на виенското колело, тя вярваше, че Виктор я обича толкова много, колкото и тя него. До този последен спор тя изобщо не разбра, че за него любенето с нея бе форма на покаяние. Тя бе бичът, с който Виктор се налагаше всеки ден от брака им.

Сандра отмести поглед от бляскавата прозрачна дрънкулка и потрепна.

— Нали знаеш какво е семейството му — гордостта, очакванията. През целия си живот той се мъчеше да оправдае надеждите им. Даде всичко от себе си, за да бъде такъв, какъвто никога не можеше да бъде. Знаеше, че ако това се разбере, щеше да загуби любовта и уважението на родителите си и на обществото, както и кариерата си на политик — всичко, за което бе работил през целия си живот. Според мен е смятал, че е готов да направи тази жертва.

Тя притисна длани една в друга в скута си и за хиляден път се опита да си представи какво точно изпитваше Виктор. Всичките му бляскави постижения не бяха в състояние да компенсират факта, че се отказваше от определящия същността му елемент.

— Но с течение на времето той стана изключително разсеян, нещастен и… объркан, струва ми се. Закле се, че ми е бил физически верен, но сега осъзнавам, че е започнал да се предава на отчаянието. Както и на страха — добави тя, мислейки за последната нощ, последните ужасни думи, които си бяха разменили. — Аз без да искам утежних ситуацията, като го натисках за деца. Толкова много желаех да си имаме дете, че понякога усещах физическа болка.

Сандра затвори очи, мъчейки се да се овладее, сетне отново си наложи да погледне Майк.

— Чудех се защо гневът ми към Виктор не е по-яростен, защо чувството, че съм предадена, не е по-силно. Истината е там, че той най-вероятно не е бил идеала ми за любовник, а по-скоро специална и рядка личност — той беше мой приятел. Толкова е трудно да намериш такъв.

Майк скокна като пружина с такава бързина, че тя се сепна.

— Престани да проявяваш такова шибано разбиране — извика той. — Не разбираш ли какво ти е сторил?

— Той беше добър с мен…

— А, така ли? Какъв е бил сексуалният ти живот, Санди? Отговори ми на това. — Той я сграбчи агресивно, изправи я на крака и приближи устни до нейните. — Беше ли като нашия?

Сандра не отвърна на въпроса: Майк знаеше отговора. За нея той бе като откровение. Преди него тя не бе познала страстта. Но Майк грешеше в едно — Сандра се гневеше, понякога изпитваше такъв гняв, че погледът й се замъгляваше. През целия си брак Сандра се бе чувствала неадекватна, непривлекателна и си мислеше, че вината е в нея. А Виктор я бе оставил да си го мисли, да го вярва, да страда. Виктор я бе лишил от онова, което Сандра откри в прегръдките на Майк. Не мислеше, че изобщо някога щеше да успее да му прости, а това бе проблем, защото сега Виктор бе мъртъв и тя не можеше да се изправи пред него.

— Просто няма смисъл да изпитвам горчивина сега — промълви тя.

— Не разбирам, Санди. Какво те държи толкова здраво, че си съгласна да се явиш на съдебен процес, да се съсипеш, дори да се разориш, когато истината е в ръцете ти?

— Какво, да не би да смяташ, че като разкажа на целия свят, че мъжът ми е бил хомосексуалист, това ще ме оправдае? — Сандра поклати глава. — Не бъди толкова наивен. Какво ще постигна, ако сега го разкажа? Първо, никой няма да ми повярва, ще кажат, че като съм научила за сексуалните му предпочитания и мотивите ми да го убия са се засилили. Ще ме нарекат лъжкиня, опортюнистка, че опетнявам репутацията на един добър човек, само за да спася кожата си.

— Все още се криеш зад Виктор.

Тя се изправи и започна да нарежда книгите по прясно боядисаните рафтове, да ги изравнява с маниакална педантичност.

— Как мога да се крия зад един призрак?

— Ама и ти си един образ! Преструваш се, че е благородно да криеш истината, но всъщност не искаш да се спасиш. Предпочиташ да стоиш в уединение и да се криеш от света. Предпочиташ да наденеш маската на мъченица и да позволиш на града да те принуди да си тръгнеш. Иначе ще трябва да се отдадеш на любовта си към мъж по начин, по какъвто не си посмяла до сега. Страхуваш се да поемеш риска. И вероятно се страхуваш да не изглеждаш глупава — не съм ли прав? Да се омъжиш за някой и да не разбереш, че е обратен?

Тя се почувства така, сякаш Майк я бе зашлевил. Още по-лошо, беше поставил пред нея огледало и й показваше егоизма, който проявяваше в болката си по Виктор. Малой я притискаше да приеме факта, че тя никога в живота си не бе имала успешна романтична връзка. Мислеше си, че го е постигнала с Виктор, но в последния ден от живота му Сандра откри, че греши. Сега се чувстваше по-безопасно сама, обградена като с пашкул от измисления си свят, отделена от онези, които намираха любов и смисъл в семействата и приятелите си. Не искаше никой да я достига, да я докосва, да я накара отново да чувства. А ето че Майк я принуждаваше да излезе от вцепенението си и пак да почувства пламъка, огъня, изпепеляващата агония на копнежа.

— Наистина имам нужда да си тръгнеш! — Тихата й молба прониза тишината в стаята. — Моля те, просто… просто си тръгни.

— Не мога да го направя, Санди! — Той се приближи до бюрото, издърпа горното чекмедже и грабна шепа писма. Компютърна дискета с етикетче изпадна от купчината. — Тези познати ли са ти?

На пръв поглед приличаха на стари писма, които можеха да принадлежат на когото и да е. Но всяко писмо бе адресирано до Виктор.

Гърлото й се стегна. Не можеше да диша.

— Ка… — Непроизнесената дума заглъхна и гласните й струни отново се свиха. Всичко, което чувстваше, остана заключено вътре, и я изгаряше в опитите си да излезе. Но колкото по-упорито се опитваше да проговори, толкова по-силно се стягаха мускулите й.

Майк чакаше спокойно и търпеливо. Повечето хора я съжаляваха, когато Сандра се бореше със заекването; някои се опитваха да довършат думите й вместо нея. Майк просто стоеше до бюрото. Ужасно сериозен. И чакаше.

Тя си наложи да изрече думите. Събра цялата си смелост и изтика въпроса:

— Откъде ги намери?

— Бяха на тавана, скрити в кашон. Всъщност в стар куфар. Попаднах на тях случайно.

Сандра усети как гневът се надигна в нея и бавно се разстла по всяка фибра на тялото й. Изведнъж мъжът, на който бе отдала сърцето и тялото си, се превърна в непознат. Заекването изчезна.

— И мислиш, че е твоя работа да четеш лични писма? Скрити писма? — Гласът й бе тих и дрезгав и тя правеше пауза след всяка дума.

— Не — отвърна той. — Не и в началото, когато ги намерих. Но колкото повече мислех за катастрофата, толкова повече осъзнавах, че не мога да оставя нещата така.

— Сега можеш. Можеш да ме оставиш — живота ми, къщата ми, всичко.

— Тези писма, данните в дискетата… обясняват много неща. Но извикват и множество други въпроси.

— По дяволите, Малой! — Тя скокна на крака. — Не ти влиза в работата да задаваш каквито и да било въпроси!

— Някой трябва да го направи. За бога, следователите доста бързо са го отписали.

— Не са го отписали. Излезе постановление за смърт.

— Не смяташ ли, че е малко прибързано?

Сандра почувства, че й се повдига. Тя гледаше Малой свирепо, сякаш беше непознат. После се сгърчи от негодувание като изсъхнал есенен лист.

— О, за бога, сега да не работиш за жълтата преса? Нали аз би трябвало да съм тази с развинтеното въображение! По случая работиха всички експерти от щата. Не подминаха нищо!

— Но те не са познавали Виктор както аз го познавам. Или както ти.

Въпреки здравия разум Сандра почувства как сърцето й подскочи обнадеждено. Жив! Виктор, в крайна сметка, жив… Тогава отрезвяващата действителност прогони надеждите й, когато си представи огънатата, пълна с кал кола и безнадеждността в лицата на спасителния отряд.

Подбудени от шокиращия намек на Майк, кошмарни спомени нахлуха в съзнанието на Сандра и тя отново се видя на шофьорското място, караща с бясна скорост в ледената зимна нощ. Несвързани впечатления започнаха да се сипят в мозъка й. Колата, която ги застигаше. Гласът на Виктор, извисяващ се до истерия. Нейните собствени паникьосани молби. Чувството, че някой изтръгна волана, шеметни усещания, когато колата се завъртя неконтролируемо. Ужасният сблъсък на колата в мантинелата. Експлозивното съскане на въздушната възглавница и после… нищо. До болничното отделение и съкрушителния доклад, че Виктор е безследно изчезнал и се предполага, че е мъртъв.

След катастрофата всички се молеха той да е оцелял. Майка му се бе вкопчила в безумните си надежди за обезпокоително дълго време. Уинифред се усамотяваше в параклиса в болницата и отправяше горещи молби към бога докато припадаше от умора. Отказваше да повярва, че синът й е загинал. Дори и когато съпругът й й обясни, че човек не може да оцелее в ледените води повече от няколко минути. Дори и когато полицията съобщи за следи от изстрел. Едва когато странното извъртане на хода на разследването хвърли подозрения върху Сандра, Уинифред разбра, че синът й е мъртъв.

— Умолявам те, Малой — каза Сандра, теглейки думите от ледена кухина, изпълнена с ужас и скръб, — не повдигай всичко това отново.

— Трябва.

— Защо?

— Защото имам право.

— Както и почитателите на Елвис. И семейството на Джими Хофа.

— Разследването не се е задълбочило достатъчно. — Майк вдигна поставената в рамка снимка, на която двамата с Виктор бяха застанали пред общината с бял купол. Усмивките им изразяваха единство в целите, което бе задържало брака им много повече, отколкото би трябвало. — Проверих разни неща.

Стомахът й се сви, като си го представи как разгръща папката с факти — доклади, заявления, снимки, запечатани найлончета, съдържащи дреболиите от последните им мигове заедно. Болката и объркването на хората се свеждаше до сухи заявления в обществените документи.

— Ти си дърводелец, Малой — озъби се тя, — а не следовател. Те си свършиха работата.

— Но не са премахнали всички сенки на съмнение. Ето защо Уинслоу те съдят.

— Това е мой проблем.

— Но и мой.

— Защо?

— Защото ми пука, по дяволите! — Той прекоси стаята с две големи крачки, хвана я за горната част на ръката и я притегли към себе си. — Виж, прегледах всички заключения, всички различни теории. Но аз имам едно предимство пред екипа от следователи. Познавам теб. Познавам и Виктор. Той не е умрял, Санди. Не би могъл. Спасил те е от колата. След това е изчезнал.

— Това е налудничаво! — Тя се отдръпна, но Майк я държеше здраво. Макар и да отрече вероятността, сърцето й се замята бясно. — Те претърсиха всяко камъче по брега, всеки милиметър от тресавищата, всяко стръкче трева от двете страни на моста.

— Той е офейкал.

— Просто така, пеша.

— Може да е тичал. Да е хванал автобус, влак. Да е стопирал някого.

— Значи е избягал от дома си, от семейството си, от процъфтяващата си политическа кариера?

— Да, направил го е.

— И къде е отишъл?

Той се загледа в очите й, а Сандра си наложи да не трепва. Не искаше Майк да разбере колко много я плашеше. Накрая Майк не издържа. Събра писмата от чекмеджето на бюрото и ги захвърли на масичката до нея.

— Може обяснението да е вътре.

Сърцето й подскочи в гърлото.

— Работата ти е да ремонтираш къщата ми, а не да се ровичкаш в личните ми неща.

— Това е лично! — Той се протегна към нея и само за част от секундата, за един удар на сърцето, тя пожела допира му толкова силно, че усети физическа болка.

Сандра отстъпи към вратата, за да го избегне.

— Наех те да поправяш нещата, не да ги оплескваш. Божичко, не се ли замисляш, че исках да го намеря? Не се ли замисляш, че допуснахме възможността да се е объркал или след катастрофата да е получил амнезия? Най-добрите следователи в щата не успяха да намерят никаква следа от него. Какво те кара да мислиш, че ти ще успееш?

Той посочи с ръка към писмата.

— Мога да чета между редовете.

— Не мислиш ли, че ако Виктор беше жив, щеше да се свърже с мен? Не би постъпил така с мен.

Той я гледаше невярващо.

— През целия ви брак е постъпвал така с теб.

Сандра отвърна на погледа му.

— Знаеш ли, в известен смисъл стана добре, че проведохме този разговор сега. Иначе можех да продължавам безкрайно, без да разбера какъв кучи син си бил. — Тя толкова силно удари рамката на вратата, че пръстите й изтръпнаха. — Искам да се махнеш, Малой. Веднага! Да се махнеш от къщата ми, от живота ми. Нека работниците ти да останат да довършат, изпрати ми сметката за окончателното плащане, но не искам да те виждам повече. Никога!

Тя се опита да не вижда в лицето му всички онези неща, които бе обикнала — страстта, нежността, силата. Не искаше да ги забелязва сега, защото не можеше да им се довери. Чудеше се дали Майк знае, че до този миг тя мислеше за него като за свое убежище, единственото й безопасно място в един свят, в който не можеше да се впише.

Това бе краят. Времето, прекарано заедно, притежаваше измамливата привлекателност на захарен памук от минаващ панаир. Невероятно сладък при първото вкусване, но в крайна сметка изчезваше, нематериален като мъгла.

— Изчезвай! — настоя тя и се насили да се откаже от всички глупави неща, които бе искала — за себе си, за Майк, за тях. — Или, кълна се, ще извикам полицията! — Тя очакваше да й каже, че блъфира, че иска да види какво ще направи местната полиция за Черната вдовица от Блу мун бийч.

Вместо това той продължи да я гледа още минута, след което тръгна към вратата.

— По дяволите всичко! — Гневът му бе нов и стряскащ. — Махам се. Когато си готова да се вслушаш в разума, обади ми се!

Сандра прехапа устна, за да не му извика да се върне, да го помоли да остане. Всъщност трябваше да се почувства облекчена. Цял ден се терзаеше как да скъса с Майк, да го върне на децата му и на новия живот, който изграждаше за тях. Той просто й даде идеалното извинение.

34.

Дори Бабкок барабанеше с пръсти по дръжката на вратата на колата. Ужасно много й се пушеше цигара, а и седнала сама отзад в таксито, нямаше кой да я спре. Очевидно шофьорът на таксито също бе сродна душа, мушнал между пожълтелите си от никотина пръсти Камел с кафяв връх. Вътре в колата се усещаше остър аромат на застоял цигарен дим, който я изкушаваше и й се подиграваше.

Тя седна изправено и прибягна до множеството упражнения, които бе научила на семинара за отказване на цигарите — да си говори, да си представя, да дъвче дъвка. Ако нито едното не помогнеше, оставаха й предписаните таблетки.

Шофьорът изтърси наполовина изпушената си цигара Камел в пепелника, точно до табелката с надпис Благодаря, че не пушите. Дори извърна поглед и загледа през прозореца профучаващия отвън пейзаж. Чувстваше се странно да се завърне след толкова дълго отсъствие. Странно да се върне у дома. Беше тръгнала насред студената и мрачна зима; сега се връщаше в разпъпилата пролет. Люляците скоро щяха да разцъфнат и да пръснат аромата си. Закъсняла зимна буря бе изчистила улиците и тротоарите до блясък. Учениците се прибираха с якета, завързани на кръста, и вдигнати към слънцето лица.

Пътешествието на Дори я бе отвело далеч не просто като време или разстояние. Тя бе стигнала до себе си, бе изровила личността, която беше, когато все още си спомняше как се мечтае. Някъде по пътя тази личност се бе изгубила, но на топлия бриз в тропиците, облечена във ваканционни дрехи, общувайки с хора, които никога преди това не бе виждала, Дори отново бе намерила себе си. За нейно облекчение откри, че все още харесва тази личност.

Беше се научила да танцува, да играе двадесет и едно на карти, да пие текила на екс. Беше се снимала пред риба трофей с вдигната победоносно загоряла от слънцето ръка. От устата й се сипеха чужди фрази. Толкова много начини да се каже моля, благодаря, къде е банята…

Но нощем, докато лежеше в малката си, безлична каюта, тя се ужасяваше от дълбоката болка от самотата — последица от решението й да напусне съпруга си.

Вярно, беше си припомнила изкуството да мечтае. Но стряскащата истина бе, че мечтите й винаги включваха Лу.

Той й липсваше. Липсваше й шумоленето на вестника му, когато в тихите нощи седяха заедно; липсваше й присъствието му в леглото до нея нощем, което й действаше успокоително. Липсваше й ароматът му, начинът, по който я гледаше, лицето му, на което се изписваше почуда и удоволствие, когато тя излезеше от душа. И не само когато бе млада и стегната, а винаги.

Липсваха й дори непохватните му, искрени опити да й помага в домакинството и тя потрепери като си припомни собствените си реакции — той не го вършеше правилно. Сякаш имаше правилен начин да се изчисти кухнята с прахосмукачка.

Плаването в тюркоазното море й бе оказало огромно влияние. Когато стоеше облегната на перилата на „Артемисия“, широтата на океана и небето я поглъщаха и тя можеше да погледне на всичко — включително и на домакинските си задължения — от разстояние.

Желанието й да запали цигара отмина, както знаеше, че ще стане. Всеки ден бе малко по-лесно от предния. Колко пъти Лу я бе молил да ги зареже, ужасно разтревожен за здравето й… Тя упорито продължаваше с навика си, дори и когато целият останал свят бе спрял да пуши.

Сега най-накрая Дори Бабкок бе непушачка. Тя приложи ината си и го използва да стои далеч от цигарите. Той дали все още искаше тя да не пуши, или вече не му пукаше?

Таксито сви по „Сикъмор стрийт“ и я заля носталгична вълна. В продължение на близо четиридесет години този квартал бе целият й свят — тиха, непретенциозна улица с бунгала от стари времена, изпълнена със звуците на детски смях, миризма на вряща супа или печен хляб. Навремето беше една от стройните млади майки, разхождаше се по тротоара, или сядаше на мрежестия стол в ливадата и гледаше как момиченцето й си играе в двора. Обикновено пееше заедно с радиото, докато приготвяше вечерята, а когато чуваше крайслера на Лу да спира, винаги изпитваше същото. Сърцето й подскачаше — както се случи и сега.

Някъде там, в безкрайното лазурно небе, тя отново бе открила онази млада жена с меко сърце. Тази жена бе все още вътре в нея, затрупана под малките, безсмислени тревоги, натрупани през годините. Това беше живеенето, откри тя. Никой досега не бе успял да избяга, макар че много — включително и Дори — бяха опитвали. Докато бе далеч от дома си тя успя да изрови една жена, която обичаше мъжа си и искаше да прекара останалата част от живота си с него.

Зави й се свят от притеснение, когато таксито спря до бордюра пред къщата. Плати на шофьора и той пренесе чантите й до вратата. Къщата изглеждаше по същия начин както всяка пролет. Полузаспала, живите плетове и двора все още дремещи, подаващи се от глинестата почва пъпки.

У дома. Застанала на алеята, тя не помръдваше, разкъсвана от ужас и радост. Плаването я бе довело до последното място, на което очакваше да се озове, до единствената дестинация, която желаеше сърцето й. У дома.

Но в едно нещо не бе сигурна. Нямаше представа какво ще намери там.

През това време Лу също може да е направил своите открития. И може би беше открил, че все още желае развод.

Преди куражът й да се изпари, тя влезе през задната врата в антрето. Чанта за голф бе подпряна на стената, до нея бяха поставени върху вестник обувки с шпайкове. Дори застана пред кухненската врата, поколеба се, след което влезе.

Кухнята миришеше странно. Но мястото не бе с главата надолу. Плотовете бяха избърсани и сравнително не много отрупани. Капакът на кутията за кафе не бе добре затворен — тя устоя на подтика да го оправи. Гледката от прозореца над мивката разкриваше познатата чепата ябълка, украсена със стегнати нагънати пъпки, които скоро щяха да разцъфнат с бледи краски.

О, тя се надяваше да е тук и да види разцъфването на ябълката.

Върху рафта за дреболии над мивката си стояха обикновените джунджурии: кошче за клечки за зъби с формата на ниагарския водопад. Единствената хубава ваза, която притежаваше. Малката чаша за кафе от пътуването на Уанда до Флоренция. Дори често се шегуваше, че миниатюрната позлатена чаша за кафе еспресо навярно щеше да си остане единственият й пряк досег с Италия.

На рафта имаше ново попълнение — поставена в рамка снимка. Стомахът й се сви и тя позна любимата снимка на Лу, на която бяха Дори и Сандра, снимката, която от години бе държал на бюрото си на работа. В задния двор Сандра, на около осем години, висеше с главата надолу, захванала се със сгъвката на коленете за старата ябълка, а Дори стоеше наблизо. Майката и дъщерята се усмихваха — неретуширани, обикновени хора. Какво намираше Лу в тази снимка?

Във всекидневната в другия край на къщата телевизорът тихо бучеше. В гърдите на Дори се зароди надежда, докато излизаше от кухнята.

— Хей? — извика тя. — Лу?

Сигурно беше чул някакъв шум, защото когато влезе в хола, той вече бе на крака.

Дори погледна към него и видя всичко, което бе той, всичко, което желаеше сърцето й. Тя видя младоженеца, който й бе посветил живота си, гордият баща, взел за първи път в ръце дъщеричката си, безкрайно търпеливият, стабилен мъж, който отиваше на работа, за да поддържа семейството си и му се налагаше да пътува почти през ден. Мъжът, който преди няколко месеца я бе погледнал с очи, в които се отразяваше сърцето му, и бе проронил: Моля те не си отивай.

— Върнах се — заяви тя, а изречението й се стори глупаво и излишно.

Той за миг остана абсолютно неподвижен. Дори се канеше да повтори, в случай, че не беше я чул, но той вдигна ръката си с дланта напред.

— Аз… радвам се! — изрече той с по-тих глас от обикновено.

Дамската й чанта падна на пода, но тя дори не погледна къде се приземи.

— Наистина ли?

— Да.

— Преместил си фотьойла — забеляза тя, а вътрешно изгаряше от страх и надежда.

— Не ми хареса да съм толкова близо до телевизора — обясни той. — Ако искаш да го върна, ще…

— Не, Лу! — Тя се разплака и сълзите потекоха по лицето й. — Искам мен да върнеш. — Тя направи крачка към него. — Ще го направиш ли? Моля те!

Той не проговори, не беше в състояние. Сърцето й се сви. Не беше я чул…

Тя пое дълбоко дъх.

— Казах…

— Чух какво каза.

Тя си спомни за слуховия апарат. Сандра й го беше споменала в едно писмо. Дори от години го тормозеше за това и най-накрая бе отишъл на специалист.

Той прекоси стаята и я пое в обятията си. Познатата му прегръдка я обгърна. Придърпа я близо, стисна я здраво и зарови лице в косата й.

— Толкова отдавна те чакам, Дор — промърмори той. — Никога няма да мога да спра да те обичам.

Той целуна сълзите по бузите й, след това устата й, а когато тя затвори очи, годините се стопиха и те отново се превърнаха във всичко, за което бяха създадени — изпълнени с надежда, любов, мечти. Тя знаеше, че твърдото ядро на любовта им никога нямаше да се промени — с времето връзката им само се бе задълбочила.

Тя се дръпна леко назад и постави пръсти на раменете му.

— Плавах пет хиляди мили на онзи кораб — каза тя. — Но единственото място, на което исках да бъда, бе тук. Тук, в твоите прегръдки.

Той отново я целуна, след което й прошепна нещо на ухо.

Тя се намръщи.

— Какво беше това?

— Испански за… — Той се наведе и преведе с шепот.

Невероятен смях се изплъзна от гърлото й. Руменина зачерви бузите й, ушите й.

— Уча испански. Не е толкова трудно, след като вече мога да чувам.

Той отново я целуна, хвана я за ръката и я поведе нагоре по стълбите.

35.

Дневник

Девети април, вторник

Десет неща, на които ме научи майка ми:

6. Най-добрата рецепта за понички в целия свят.

7. Фактът, че всяка поничка съдържа повече мазнина от един паунд бекон.

8. Нито една дупка или пусната бримка на чорапогащника ти не остава незабелязана.

9. Ако искаш да разбереш истинския характер на едно момче, погледни баща му.

10. Никой не е казал, че брачният живот е лесен, но е по-лесен от алтернативата му.

— Я погледни майка ти и баща ти — каза Джойс, сръгвайки Сандра с лакът. — Изглеждат като в реклама за виагра.

Сандра спря по средата на паркинга пред съдебната палата. Джойс посочи гранд маркиза на Бабкок, паркиран в сянката на разцъфващ кучешки дрян. Баща й отвори вратата на съпругата си, след което грижовно постави ръка на талията й. Докато вървяха един до друг, Дори се придържаше близо до него, сякаш не можеше да понесе мисълта да се раздели от съпруга си. Носеше ново вишнево червено палто, а лицата им сияеха и не само пролетното слънце им придаваше такъв цвят и жизненост.

— Видя ли какво искам да кажа? — засмя се Джойс и отново я сръчка с лакът.

— Те са мои родители, за бога!

Джойс се обърна към белите бетонни стъпала на съдебната палата.

— Ще се видим вътре. Успех!

— Благодаря! Там вътре ще имам нужда от цялата подкрепа, която мога да получа.

Когато Джойс се скри от погледа й, Сандра забърза през паркинга.

— Мамо!

След секунда се озова в прегръдките на двама им. За минута се почувства в абсолютна безопасност, защитена от тяхната непоклатима любов. За минута забрави, че щеше да се изправи лице в лице с Уинслоу.

— Добре дошла! — обърна се тя към майка си. Лицето й бе малко по-закръглено, а кожата й бе златиста от тропическото слънце. — Толкова много ми липсваше!

— И ти ми липсваше!

Очите на Дори засияха и се насълзиха прочувствено, притиснала се в дъщеря си и мъжа си.

Сандра изпита топлина и благодарност. Два дни по-рано майка й се бе обадила да й каже, че се е прибрала и новината бе по-добра, отколкото се надяваше Сандра — майка й си беше у дома и нямаше да има развод. Тя се притискаше плътно в двамата, опасявайки се да не се разтопи и да се превърне в локвичка облекчение. Макар че не бе чак толкова изненадана, защото всеки глупак можеше да види, че любовта им беше истинска и винаги е била такава. Сдобряването им бе единственото светло петно в иначе мрачния период за Сандра. Тя не бе виждала Майк откакто го прокуди от къщата, от живота си. Не изглеждаше да се противопоставя на тази прокуда. Беше се махнал точно както пожела тя и остави работниците да довършат къщата.

— Не изглежда ли великолепно? — попита баща й.

— И двамата изглеждате чудесно — изчерви се Сандра, припомняйки си забележката на Джойс.

— Постигнахме компромис — каза майка й и намигна. — Аз ще играя голф, но само в чужбина. А баща ти ще се мотае с мен по антикварни магазини и музеи. — Тя хвана мъжа си под ръка. — Все още преговаряме за гмуркането и парапланеризма.

Сърцето на Сандра се изпълни с радост и тъга едновременно. Сега връзката на родителите им бе дори още по-трайна, подсилена от нишките тъкан на излекуван белег на плътта. Защо успяха там, където толкова много хора, включително Сандра, се проваляха? Ставаше въпрос за смелост, осъзна Сандра. Родителите й бяха достатъчно смели да се борят за любовта си и достатъчно смели да се променят, за да я запазят.

Загледана в нежните ръце на майка си, белязани от възрастта, и в облото лице с меки черти на баща си, тя се зачуди откъде ли намираха този кураж. Тя непрекъснато се подтикваше да бъде така смела, така силна, но всеки път, когато се протегнеше към телефона, или минаваше покрай кейовете на Рай, страхът й надвиваше. Нищо не можеше да се сравни с емоционалната болка, която почувства след като изгони Майк. Нищо — освен насладата, когато беше с него. Призна си, че зад мотивите й се криеше страхът. Ако не отдадеше сърцето си на Майк и на децата му, дори и на досадното му куче, нямаше да се изложи на риск.

— Гордея се и с двама ви — каза тя. — Зная, че онова, което преживяхте, не беше лесно.

— Да се държим един за друг в тежки времена — това е истинският тест — заяви майка й трезво. — Наистина няма никакви граници колко идиотски могат да се държат двама влюбени, нали? Допуснахме грешката да мислим, че пенсионирането е съвършенството — бяхме постигнали целите в живота си. Вместо това трябва да изминем нови пътища, да направим нови открития един за друг и за нас заедно.

— Радвам се — каза Сандра. — Защото ще имам нужда от вас.

Те влязоха в съда през страничен вход и се насочиха към конферентна зала с месингова табелка на вратата. Милтън и двама от съдружниците му вече бяха там и преглеждаха записките си и процедурите. Адвокатите почти не им обърнаха внимание, когато влязоха, освен да хвърлят критичен поглед на облеклото на Сандра.

— Изглеждаш добре — произнесе той, инспектирайки морско синия й костюм. — Консервативно, не много набиващо се. — Той махна на родителите на Сандра. — Не искам съдията да си помисли, че веднага се е втурнала да пазарува с придобитите по престъпен начин облаги. — Той ги загледа внимателно. — Та все още ли сте пред развод? Сандра ми спомена, че сте щели да се разделяте.

— Променихме решението си — отбеляза Лу.

— Да, на нашата възраст явно е по-добре да се придържаш към дявола, който познаваш.

— Да — отговори Сандра на неизречения въпрос на родителите си. — Той винаги е толкова противен. Ще се видим в залата за изслушването.

— Какво прави пресата тук? — попита баща й и се намръщи при вида на тълпата в коридора. — Това е само прослушване. Сякаш някой ги е повикал.

Къртни Проктър? — зачуди се Сандра. Не, тя би искала репортажът й да е изключителен. Но съдейки по претъпканото фоайе, в което проблясваха множество микрофони, това бе сензационна новина. Макар че беше странно. Случаят на Сандра беше стар. Въпреки това пресата се държеше така, сякаш делото представляваше изключителен интерес.

— Не продумвайте и думичка на Уинслоу, пресата, публиката — предупреди ги Милтън. — Мога да помогна на дъщеря ви само ако имам пълен контрол върху онова, което се случва в залата за прослушване.

— Доверете му се — обади се Сандра. — Той е всичко, което имам.

— И най-доброто, което може да се намери — вметна той.

— Всичко ще е наред — обеща майка й. Двамата я прегърнаха, след което се запътиха към вратата.

След тръгването им в Сандра се отвори някаква празнина и чувствата й изчезнаха.

Тя се молеше Милтън да се представи достатъчно добре днес. Когато се върна в конферентната зала, Сандра се замисли, както много често й се случваше, за Майк. Мъчеше се да се види като част от обичаща се двойка и не й се искаше да приема самотата до края на живота си.

Макар че го познаваше от съвсем скоро, тя се промени заради него. Никога вече нямаше да погледне на живота по същия начин. Как би могла да знае, че е възможно да живее толкова пълноценно, с такава радост? Преди бе наполовина жива, не познаваше върховете и спадовете, нито забавленията в живота, не осъзнаваше какво би могло да бъде с мъж, който я обича.

Но тази лудост, безразсъдните неща, в които той вярваше за Виктор, безплодната му маниакална настървеност да го намери издигнаха бариера между тях. Повтаряше си, че Майк й прави услуга, като се държи настрана. С времето можеше да успее отново да изпадне във вцепенението, в което бе живяла толкова дълго — на безопасно разстояние от любовта, от нараняването.

Вярно, че животът й бе променен от Виктор. Но Майк оказа по-дълбоко влияние. Той промени реда в сърцето й. Обаче тази крехка наредба не бе изпробвана и предизвиквана от времето и Сандра непрекъснато мислеше за възможността, която бе изтръгната от ръцете й. Част от нея желаеше той да се върне на колене, да се кълне, че е допуснал ужасна грешка, да я моли за прошка.

Но друга част осъзнаваше реалността, че той бе преди всичко самотен баща, който водеше борба да си запази място в живота на децата си. Нямаше друг избор, а Сандра не искаше да излага на риск връзката му с децата. Той си бе отишъл от живота й. Кевин и Мери Маргарет си бяха отишли. Анджела се бе погрижила за това. Скоро и Сандра щеше да си отиде от Рай.

— Готова ли си? — попита Милтън и събра бележките си.

Тя се насочи към вратата.

— Просто нямам търпение.

Той се спря и й се усмихна.

— Какво? — запита го тя.

— Различна си.

— Така ли? Подравних си косата…

— Не в такъв смисъл, искам да кажа наистина си различна. — Той се отдръпна назад и присви очи. — Преди се страхуваше от собствената си сянка. Сега си по-твърда. Готова да нариташ нечий задник.

— Да го разбирам като комплимент?

— С пълно право.

Кордон от репортери и фотографи ги очакваше в коридора. Докато Сандра и адвокатите й влизаха в съдебната зала, светкавици от фотоапарати пронизваха помещението като заря, а множество въпроси я обстрелваха и отскачаха от нея. Тя си припомни нещо, което Майк почти бе успял да я накара да забрави: тя бе момичето на виенското колело. Сандра се въртеше, въртеше, въртеше. Нищо не можеше да я докосне. Нищо не можеше да я спре или забави.

С крайчеца на окото си зърна позната руса коса, бляскави начервени устни, подобен на въженце микрофон, закачен на яката на сако Армани. Къртни Проктър. Тя протегна микрофона с емблемата на УРИК.

— Госпожо Уинслоу, как планирате да отговорите на обвинението, че сте замислили всичко това заради пари?

— Всъщност, госпожице Проктър, и аз имам въпрос към вас. Някога ще успеете ли да преживеете факта, че откраднах гаджето ви? — изтърси Сандра докато минаваше покрай нея. — И още нещо, опитайте се този път да отразите истината.

Милтън тихо подсвирна.

— Не мога да повярвам, че го казах…

Сандра влезе в тихата съдебна зала със скърцащ под. Милтън й напомни да не се оглежда нито наляво, нито надясно. Но тя не можеше да не види лицата на присъстващите. Енориашите на Роналд бяха заели пейките и я пробождаха с обвинителните си погледи. Там беше Глория Кармайкъл от деликатесния магазин, облечена с пуловер с надпис: 99 процента от адвокатите опетняват името на останалите от професията. Родителите й и Джойс седяха зад масата на ответника. Тя се сепна като видя работниците на Малой, които трудно разпозна без наплесканите им с бои работни екипи. Косите им бяха пригладени, а загрубелите им от работа ръце лежаха на коленете им нервно стиснати в юмруци. Странно, но Фил Даунинг седеше близо до семейство Кармайкъл, зад масата на ищците. Тя се зачуди за миг дали публиката бе разделена от пътечката — приятели на младоженеца, врагове на булката. Посрещачите на сватбата им с Виктор бяха инструктирани да настаняват хората равномерно от двете страни на пътечката — никой не разясни защо, но тя знаеше, че причината е да се прикрие факта, че нейните приятели и семейството й можеха да се преброят на пръстите на едната й ръка.

Сандра се изненада още повече, когато видя Спарки Витковски в кобалтово син костюм и телефон, залепен за ухото й. Когато улови погледа й, Спарки прободе въздуха с острия си като кама маникюр и отчетливо оформи с уста думите: Трябва да говоря с теб.

Денят не е подходящ за обсъждане на имоти, помисли си Сандра, докато преминаваше през ниската врата с летящи крила, след което седна на дългата пластмасова маса. Не погледна към Уинслоу, но усещаше присъствието им като невидим хлад, сякаш някой бе отворил несъществуващ прозорец.

Сандра надяна доспехите на вцепенението, когато съдия Сантучи влезе и всички се изправиха на крака. Приличащ на клонинг на Тони Бенет, той се настани на скамейката и направи знак на останалите да седнат. Нагласи очилата си, погледна над стъклата и се обърна към адвокатите, като им напомни да спазват инструкциите, начертани в дните преди предварителното прослушване.

Сандра се чудеше какво да прави с ръцете си. Взе химикал й написа в жълтия бележник: Десет неща, които никой не знае за мен…

Всяка точка от списъка й напомняше за Малой. Нахлул в живота й на ръждясалия си стар пикап, той се бе появил в миговете на най-голямото й отчаяние. Вместо да й обърне гръб, той спокойно се зае да превързва раните й, да възстановява къщата, сърцето й, да я изпълва с живот. Да я вкара в капана на любовта с един дълъг, замайващ скок, който много точно обясняваше термина падам.

Тя обичаше не само него, но всичко, което той олицетворяваше — малките всекидневни чудеса, които придаваха смисъл на живота. Сандра обожаваше децата му, харесваше дори кучето му. Допадаше й факта, че Майк бе обикновен, а не известен. Сръчен с ръцете си. Спокоен и силен, той бе реализираната мечта, за съществуването на която Сандра дори и не подозираше преди да го срещне. Той въплъщаваше обещание за сигурност, отмора, пречистване.

Но докато крачеше към свидетелското място, Сандра почувства, че се дави. Вдигна ръка и се закле да казва истината.

Чия истина? Нейната собствена? Или тази на Виктор?

Милтън й беше заръчал през целия разпит да не сваля очи от него, дори и когато адвокатът на ищците се обръщаше към нея. Тя се съсредоточи върху Милтън, следейки за наставления. Той имитираше позата на гущер върху камък, седнал неподвижно като статуя.

Както можеше да се предположи, адвокатът на Уинслоу започна с благи и любезни въпроси — къде е израснала, къде е учила. Идеята бе ясно да се изгради образа на отчаяна жена, алчна за парите на мъжа си.

— Госпожо Уинслоу, как бихте описали брака си с Виктор Уинслоу?

— Бяхме щастливи заедно. — Сандра не се впусна в подробности. Милтън не й позволи. Освен това не изкривяваше много действителността. Те бяха щастливи, макар че с течение на времето Виктор ставаше все по-разсеян, по-избухлив и объркан. Тя се притесняваше за него, но всичко, което тогава знаеше, бе, че имаше моменти, в които той й изглеждаше напълно непознат.

— Доколкото знаем, направили сте кариера в писането.

Това бе нещо ново. Тя погледна към Милтън, който се намръщи, след това сви рамене.

— Точно така.

— Да бъда по-точен, публикувала сте пет романа под псевдоним.

— Под моминското си име — отбеляза Сандра.

— Повечето хора смятат, че писателите са богати. Кажете на съда, вие забогатяхте ли от книгите си?

— Какво разбирате под богат?

— Изкарвате ли достатъчно, за да преживеете?

— Възражение! — намеси се Милтън, който изстреля думата като змийски език. — Този ред от въпроси не води доникъде.

— Ваша чест, целта ни е да покажем, че госпожа Уинслоу е неспособна да се издържа само от книгите си.

— Моля ограничете въпросите си до обстоятелствата около инцидента.

— Това спада към мотивите, Ваша чест. Освен незначителните ви приходи от неуспешните книги, госпожо Уинслоу, с какви средства се издържахте по време на брака си?

— Заплатата на съпруга ми като щатски сенатор. Неговите доходи са… бяха… публично обявени.

— Той защо би застраховал живота си за такава висока сума?

— Той бе млад, здрав мъж. Вноските бяха малки.

— Колко идеално за вас.

— Възражение! — скочи Милтън.

— Приема се. Обуздайте поученията си, прокуроре.

Адвокатът притисна върховете на пръстите си един в друг и се поклони — набожен мирянин, готвещ се за битка с дявола.

— Госпожо Уинслоу, разкажете ни за нощта на девети февруари. Моля предайте ни с ваши думи случилото се.

Милтън очакваше този въпрос и Сандра бе репетирала отговора си в продължение на дни. Въпреки това тя не бе подготвена за ледения ужас, който пролази по тялото й, когато се наведе над микрофона. Нито пък беше подготвена за поразяващия импулс да изкаже истината, която Малой насила измъкна в деня, когато за последно бяха заедно.

— Ние — аз и Виктор — бяхме на официална вечеря на пристанището в Нюпорт. Тя беше за събиране на фондове… — Сандра рецитираше фактите, както го стори пред Малой, когато той настоя да чуе нейната версия за онази нощ. Тя описа кратката реч на Виктор. Призна, че пил твърде много и описа унижението й, когато той я оставил на дансинга. В онзи момент, за разлика от сега, Сандра не можеше да разбере яростта му. Нещо се прекърши през онази нощ. Виктор се бе почувствал окован от собствения си живот и тя бе част от този капан. Но не тя бе спусъкът.

Сандра описа бързото си оттегляне и намерението си да се прибере. Не спомена за мъжа, който се бе приближил до нея, когато тя запали колата. Никога не го бе споменавала. Дори и на Майк.

Кажете на съпруга си, че забрави срещата ни за тази вечер. Кажете му, че Макс ви е помолил да му предадете това.

Непознатият, който се наричаше Макс, бе изчезнал в непрогледната нощ, оставяйки я изненадана и обезпокоена. Виктор бе излязъл от сградата миг по-късно и Макс го пресрещна. Макар че двамата се държаха на разстояние като противници при дуел, Сандра бе усетила някакво странно, тихо електричество да преминава между тях. Изобщо не чу какво си казаха, но видя как Макс пристъпи напред и хвана Виктор за ръката. Виктор го отблъсна и закрачи към колата, а стройното му тяло се осветяваше от матовите крушки на паркинга.

Репортери и фотографи се бяха втурнали от сградата с вдигнати камери, а Виктор бе скочил в колата до Сандра. Без да се замисля, тя бе натиснала газта и кадилакът закриволичи в зимната нощ. Караше прекалено бързо, надявайки се да избегне пресата, а до нея Виктор се превърна в непознат.

Дори и тогава Сандра не го бе разбрала напълно. Това щеше да последва по-нататък, когато забелязаха, че колата на Макс ги преследва. В този момент Виктор се разпадна и изпълни тъмната кола с откровения за тайния си живот, личната си битка, непоносимото бреме, което в крайна сметка избухнало в страст по Макс, която се е изплъзнала тотално от контрола му.

Излагайки вече познатата история на катастрофата, Сандра все още си представяше мрачната нощ, виещия вятър и хлъзгавия от мазния дъжд път. Тя описа сблъсъка, задействалата се въздушна възглавница, избухването, от което ушите й ужасно закънтяли. Дори в този момент, макар че знаеше какво бе последвало, тя хлипаше докато говореше и от време на време спираше за глътка вода и да се овладее.

Никога не разбра какво се случи с Макс онази нощ. Вероятно той е бил човекът, който се бе обадил за помощ, но Сандра не искаше да го намерят заради онова, което можеше да разкрие за Виктор. Той дори можеше да я обвини, че нарочно е причинила катастрофата.

Адвокатът на Уинслоу не я попита какво я е накарало да загуби контрола върху колата на моста. Никой не беше задавал този въпрос.

— Госпожо Уинслоу — попита той след като Сандра приключи разказа, — гордеехте ли се с работата на съпруга ви като сенатор?

— Разбира се.

— А какво ще кажете за NR-728? Разкажете ни за това, ако обичате.

Сандра се вледени.

— Това е закон за контрол върху оръжията.

— А вие подкрепяхте ли го?

— Разбира се.

Тя се опита да спази обещанието си да гледа Милтън, но някакво движение в дъното на залата отвлече вниманието й. Един полицай говореше с някого на вратата. Видя как плъзнаха сгънати бележки по дългите маси към Милтън и към втория стол на ищците.

— Ако е така, госпожо Уинслоу, можете ли да обясните защо на пети януари миналата година сте закупили пистолет по интернет? И по-конкретно — той погледна в записките си, — полуавтоматичен девет милиметров Лугер с петинчов барабан. Моделът под забрана.

Всички в съдебната зала се вцепениха от изумление, включително и Сандра. Миг по-късно помещението избухна и публиката започна да обсъжда току-що споделеното разкритие, а репортерите се опитаха да уловят момента. Чукчето на Сантучи разцепи шума и скоро отново се възцари очаквателна тишина. Милтън не помръдна и мускулче, но Сандра забеляза притеснението в очите му. Не беше очаквал нещо подобно.

Сандра бе под влиянието на шока и не продума нищо.

— Госпожо Уинслоу, искате ли да повторя въпроса?

Сандра поклати глава, устните й се раздвижиха, но не последва звук.

— Моля отговорете на въпроса — нареди съдията.

Езикът й бе атрофирал. Гърлото й се стегна. Не можеше да излезе нищо повече освен беззвучен въздух. Почувства как очите й се уголемяват сякаш всеки момент щеше да се задуши.

— Въпросът е достатъчно прост — каза адвокатът. — Купували ли сте или не сте купували ръчен пистолет от гънекс.чейндж.ком?

Сандра опита да проговори, да възрази, да обясни. Нищо не излизаше. Тя бе Санди Баб-баб-бабъл-кок. Не можеше да продума ни думичка, макар и животът й да зависеше от това.

В дъното на стаята отново настъпи раздвижване и тя още повече се обърка.

Родителите й се приведоха напред и казаха нещо на съдружниците на Милтън.

Милтън се изправи на крака.

— Ваша чест, може ли…

— Моля насочете отговора си към мен, госпожо Уинслоу — нареди съдията.

Какво можеше да каже? Паникьосаният й поглед попадна върху Фил Даунинг. Беше му дала стария си лаптоп, безплатно и в добри ръце…

— Просто да или не, моля. Притежаваме данните от сделката. Номерът на кредитна карта, издадена на моминското ви име. Потвърждение за доставка до пощенска кутия, регистрирана под псевдонима ви, Санди Бабкок. Разкажете ни за покупката на пистолета.

— Тя не е купила пистолета — извика глас от дъното на залата.

Сантучи отново удари с чукчето.

— Тишина!

— Аз купих пистолета.

Мъж в черен костюм прекрачи прага и застана до един униформен полицай.

Сандра не можеше да помръдне. Кръвта се смъкна от лицето й.

Косата му сега беше изрусена и късо подстригана. Очевидно се беше бил — с подута челюст, драскотини, цепната устна, макар че разкъсването вече минаваше. Но загорялото му от слънцето лице бе все така слабо и по-красиво от всякога, а неустоимите му очи — тържествени и дълбоки. Присъствието му бе все така осезаемо. Все още имаше властта да изпълни цялата зала с характерното си, незабравимо излъчване. Подобно разлюлени от вятъра житни класове публиката зашепна с постепенно нарастваща сила. Хората се обръщаха да го видят.

Уинифред Уинслоу изстена и се хвана за мъжа си.

Най-накрая гърлото на Сандра се отпусна и тя отново можеше да говори. Единствената дума, която промълви над микрофона, възпламени цялата зала и настъпи хаос.

— Виктор!

36.

Виктор Уинслоу направи онова, което правеше най-добре — даде прес конференция. Подготвяйки се за атаката от въпроси, той почувства изненадващо, но неоспоримо покачване на адреналина. Как му липсваше това…

Идеята да се уведоми пресата бе негова, макар и да знаеше, че ще е болезнено. Откакто напусна Рай, Виктор бе научил много за болката, както и факта, че има много по-лоши неща от това да се чувстваш наранен.

Да нарани някой друг, например. Да нарани някой, който не бе направил нищо лошо, освен да го обича.

Страданията на Сандра непрекъснато се описваха по медиите. Ето защо възнамеряваше да оправи нещата по възможно най-публичния начин. Завръщането му трябваше да е толкова драматично, както и изчезването му.

Имаше само минута да открие родителите си на масата на ищците, но тя бе достатъчна да различи шока, изписан на лицата им. Изумените им изражения на появяваща се радост и облекчение му напомниха за причината, поради която бе работил толкова дълго и усилено, за да ги предпази.

Защо не можехте да оставите нещата такива, каквито са? По иронично стечение на обстоятелствата на Виктор му беше невъзможно да продължи тази шарада именно заради тях. Ако бяха оставили Сандра на мира, никога нямаше да му се наложи да се връща. След минутка ново страдание щеше да ги обхване, изострено от предателството и отвращение. Но поне щеше да се сложи край на лъжите и криениците.

Когато излязоха от съдебната зала Виктор и Сандра бяха пометени като листа от бушуващ вятър. Пресата се заблъска за удобна позиция във фоайето на съдебната палата, а Виктор се отправи към стълбите, които щяха да послужат за импровизиран подиум. Той се протегна и хвана Сандра за ръката. Леденостудена.

— Не ме докосвай! — прошепна тя и се отскубна. Огледа се паникьосано наоколо, но хората блокираха всеки възможен изход, така че не й оставаше нищо друго, освен да остане до него. Точно както по време на сватбата им.

Как би могъл да знае какво ще й причини това? Когато двамата с Макс потеглиха в колата му онази нощ, всичко изглеждаше толкова просто. Ах, Сандра, всичко така се обърка!

Под топлите лъчи на светкавиците проблясваха цели батальони микрофони и фотоапарати на кореспонденти. Виктор се надяваше да не любопитстват много за раните и охлузванията, които бе получил в счепкването предния ден — това бе друга история. Виктор дирижираше събитията със старата си лекота. Той бръкна в джоба си и извади готова реч. Беше работил по нея през целия полет до Рай. Беше изпълнена с характерната му избирателна откровеност и изкусни фрази, но каквито и умни думи да използваше, нищо не можеше да промени същността на посланието му.

— Дами и господа, това е разказ за смелостта — но не моята. Бог ми е свидетел, липсата на такава в мен ще проличи само след минутка. Никога не съм си мислил, че ще се завърна, никога не съм си и представял, че отново ще застана до Сандра, но се върнах да се изправя лице в лице с грешките си и всичко да си дойде на мястото.

Избухнаха викове и светкавици. Сандра се сви. Виктор вдигна ръка, загледан в мъглявото море от лица, докато суматохата от въпроси затихна.

— Жена ми не е сторила нищо лошо — заяви той. — Единствената й грешка бе, че мълчеше.

— Това означава ли, че госпожа Уинслоу е била в заговор с вас при инсценирането на смъртта ви? — запита някаква жена от тълпата.

Къртни Проктър. За нея беше подбрал няколко цветущи израза, но щяха да почакат.

— Измама на застрахователната компания ли беше целта й? — настоя Проктър преди Виктор да успее да продължи.

— За какво сте дошли тук — да чуете фактите, или да пускате слухове? — скастри я Виктор. Достави му перверзно удоволствие, когато агресивната журналистка се изчерви и промърмори нещо. Когато работеше за правителството, Виктор не можеше да си позволи да ругае репортерите; сега вече не беше необходимо да се преструва на благороден.

— Само допреди миг жена ми вярваше, че съм загинал. Нямах намерение да изчезвам през нощта на девети февруари. Но предвид обстоятелствата това бе единствения ми изход, или поне така смятах.

Изчака, колкото да заглъхне и последната въздишка.

— Истината е, че цялата трагедия започна много преди да срещна Сандра. Купих пистолета, за да се разправя с човек от миналото ми — мой бивш любовник, мъж на име Макс Хеншо.

Виктор отново спря, за да им даде възможност да асимилират новината.

— Имали сте мъж любовник?

— Хомосексуалист ли сте?

— Кой е Макс Хеншо?

Той усещаше покрусената Сандра до себе си, но дори не я погледна. Искаше цялото внимание да е фокусирано върху него.

— С мистър Хеншо бяхме любовници през 1992 година. Мислех, че този случай е погребан в миналото, но, разбира се, фактът, че днес стоя пред вас, само потвърждава старата поговорка — нищо не остава погребано завинаги. Години след като се разделихме той отново искаше да се виждаме, макар че му бях дал ясно да се разбере, че възнамерявах да остана верен на жена си. Настояванията му станаха… агресивни. Справях се с тях самостоятелно докато можех, но в крайна сметка нещата се изплъзнаха от контрол. Взех кредитната карта на жена ми под моминското й име. Сдобих се с пистолета чрез интернет доставчик, който не задаваше въпроси, не защото възнамерявах някога да го използвам, а за да го сплаша, да го убедя да ме остави на мира. В нощта на катастрофата мистър Хеншо искаше да разговоря с мен, което обяснява защо напуснах пристанището в такова състояние.

Той си позволи крадешком да погледне към Сандра. Тя стоеше като вкаменена, без да може да избяга.

— Въпросната катастрофа се случи точно така, както я описа жена ми — скарахме се и тя загуби контрол върху колата. Но има един факт, който тя не спомена — тази нощ бяхме преследвани от мистър Хеншо, който бе взел кола под наем. Той се обадил за помощ от моста. Колата падна във водата и електрическите прозорци отказаха да се задействат. Жена ми бе в безсъзнание, а аз прострелях предното стъкло, за да излезем. Мистър Хеншо ни помогна да стигнем до брега. Следващата ми постъпка бе непланувана, импулсивна. Навярно не разсъждавах правилно заради получения шок и хипотермията, не знам. Но това няма значение — сега поемам цялата отговорност. Потеглих с мистър Хеншо.

Той спря и изчака думите му да достигнат до съзнанието на слушателите. Държеше ги в ръцете си — беше ги очаровал повече от всякога. Майка му наведе глава и покри лицето си с ръце, а баща му седеше неподвижно, като гранитен паметник на загинали войници.

— Бях възпитан с възгледите, че хомосексуалността е морален недостатък. Всеки ден от живота си се молех за смелост и криех битката си от родителите си, от приятелите си, от жена си, от бог. Ако останех верен на себе си, това означаваше да загубя любовта и уважението на семейството си, на обществото, както и кариерата си за общественото благо. Вярвах, че съм готов да направя жертвата. И дълго време успявах. Но в крайна сметка цената се оказа твърде висока. Някои неща са много по-мощни от човешката воля. Вече не се срамувам от себе си, само дето избрах погрешния начин. Аз, разбира се, ще поема пълна отговорност за нарушените закони.

Той направи пауза, след което продължи.

— На въпросите ви ще отговоря по-късно днес. Разбирате, че точно в този момент имам да свърша нещо по-важно.

Охраната на съдебната палата ескортира Виктор и Сандра, заедно с родителите му, през пресата от репортери и фотографи до усамотената конферентна зала. Светкавици щракаха, въпроси го обстрелваха, но той не им обръщаше внимание. Сандра изглеждаше разтърсена до основи, понесена след него и той се зачуди дали нещата винаги бяха стояли по този начин при тях — той водеше, а тя го следваше, удряна от разрухата, която той оставяше след себе си.

Когато вратата на конферентната зала се затвори, майка му пристъпи към него, след това се поколеба, а очите й бяха изпълнени с копнеж и шок. Баща му изобщо не се колеба; с тихо електрическо бръмчене столът се плъзна до далечния край на конферентната маса и се завъртя.

Сърцето на Виктор се сви, но решителността му не намаля. Ако нещо бе научил в това изпитание, то бе, че родителите му грешаха, като го презираха, че е такъв. Той никога вече нямаше да крие истинската си същност само за да им спести болката и да запази репутацията на Уинслоу.

Сандра седна на ръба на най-близкия до вратата стол, готова всеки момент да побегне.

— П-предполагам, че имаш да ми кажеш някои неща — каза тя.

Той видя как струните й се напъват в гърлото и почувства прилив на нежност. Тя все още се бореше със заекването си. Юначността й в тази борба бе едно от нещата, поради които я бе харесал. Тя можеше да проклина деня на запознанството им, но той знаеше, че никога нямаше да съжалява.

— Изтърпи ме — каза той, макар да знаеше, че думите му са пълни с ирония. Тя го бе търпяла прекалено дълго.

Той седна срещу нея и започна да приказва, връщайки се назад към събитията, които бяха довели до катастрофата, а Сандра и родителите му го последваха в света, който беше държал в тайна. Спомни си кога бе първото обаждане. След всичкото това време Макс отново се бе свързал с него и дълбоко в себе си Виктор знаеше защо.

Необузданата сексуалност, която първоначално го бе привлякла към Макс, бе станала тъмна, непредсказуема и по-неустоима от всякога. Знаеше, че двамата с Макс щяха да се унищожат. И почти го бяха постигнали.

Писмата се сипеха по пощата, по интернет, в офиса на Виктор, мачкаха го и го притискаха към място, от което не можеше да избяга. Смразяващият ужас от разкриване, както и незабравимата му страст се бяха сменили с отчаяние. Обхванат от паника, Виктор се бе сдобил с пистолет. Нямаше намерение да го използва, но и не възнамеряваше да зареже живота, който бе изградил — работата му като сенатор, репутацията му. Но преди всичко не можеше да си представи шока и отвращението на баща си, ако истината някога излезеше на бял свят. В мига, в който Макс се приближи до него на паркинга, животът на Виктор се изплъзна от контрола му така, както колата по-късно на моста.

Виктор си спомни ужасния сблъсък на лимузината в мантинелата и разкъсването й. Колата се стовари тежко в повърхността на водата. Зъбите му се притиснаха при удара. Спомни си обилната топла струя кръв по брадичката си, докато седеше неподвижен, странно отдалечен и незаинтересован, докато колата бавно и тромаво потъваше, първо багажника, с призрачно бели фарове, насочени към небето. Извръщайки се назад, той видя потопените задни светлини, подобни на ярки локвички кръв, проблясващи под повърхността.

Мисълта за смъртта не го изплаши. Имайки предвид начина, по който се бе насилил да живее, тя бе един вид облекчение. Родителите и обществото щяха да скърбят, но смъртта му щеше да бъде далеч по-мек удар от онзи, ако разберяха какъв всъщност е бил синът им. Погнуса, според проповедите на баща му. Самият Виктор също вярваше в това.

Обхвана го спокойствие като на сън. Усещаше студения и тежък пистолет в ръката си. Сега вече тайните на Макс нямаше да имат значение. Беше идеално… почти.

Но нещо забръмча през размътеното му съзнание. Някакъв импулс го накара да се протегне и да светне лампичката. Сандра! Тя лежеше заровена наполовина под въздушната възглавница, а проникващата вода я поглъщаше. Той докосна лицето й, развълнуван от тлеещата в бузите й топлина. Сандра! Тя нямаше никаква вина, освен че желаеше той да е такъв, какъвто не можеше да бъде. Съпруг, любовник, бащата на децата й. Тя не бе сторила нищо, освен да го обича с преданост, каквато той не заслужаваше.

Трябваше да я измъкне оттам. Наркотизиран от покачения адреналин, той разкопча колана. Тя рухна като парцалена кукла в ръцете му и той не бе сигурен дали е жива или мъртва.

Електрическите прозорци отказаха да се отворят. Макар че буташе с цялата си сила, Виктор не можа да отвори вратата. За пръв път почувства истинска паника. Вдигна пистолета, усещайки твърдата му, смъртоносна тежест и натисна спусъка.

Пронизителният изстрел бе накриво. Разтреперан, Виктор опита отново. Предното стъкло се нацепи и се срути под натиска на водата. Парченца стъкло се забиха в лицето и ръцете му. Нахлулата студена морска вода го блъсна навътре и го залепи за седалката му. Въздушната възглавница остана отгоре като тромава шамандура. Останалите му без въздух дробове предизвикаха конвулсии в тялото му и той насмалко да изтърве Сандра. Но Виктор бе израсъл край морето и беше добър плувец. Успя да я задържи и да се измъкне през счупения прозорец, сякаш излизаше от майчината утроба при раждане.

Борейки се с бързото течение, той заплува към брега. Макс вече бе нагазил да му помогне. Фаровете на колата все още трепкаха зловещо дълбоко под повърхността. Никой от тях не продума, докато издърпаха Сандра на каменистия бряг. Бяла пяна излизаше на мехурчета от носа и устата й. Тя се задави, след което рязко пое дъх.

Той стоеше прав и трепереше, а под краката му трополяха излъскани от вълните камъчета. Началните фази на хипотермия го обляха с чувство за свобода и неангажираност. Той се бе противопоставил на смъртта. Беше спасил живота на Сандра.

Сандра, която най-накрая знаеше истината.

— Извиках линейка. — Макс хвана Виктор за ръката. — Ранен ли си?

— Не.

Далечен остър звук изпълни влажната тъма. Сирена!

Макс се закова неподвижно на място, стиснал го силно с топлата си ръка.

— Ела с мен.

— Какво? Това е лудост, това е…

— Не разбираш ли, Виктор? Животът ти тук свърши. След това нищо вече няма да е същото — ще трябва да подадеш оставка, жена ти ще поиска развод. Бог знае какво ще направят родителите ти. Това ли искаш?

— Не, но…

— Ще отидем вкъщи във Флорида. Веднага, тази нощ. Преди някой да дойде. Ще намерят жената тук — но не и теб.

Виктор се почувства олекотен. Трепереше и съзнанието му започваше да се отнася.

— Божичко, Макс!

— Този миг е дар, възможност, каквато никога вече няма да ти се отдаде.

Виктор потръпна с ледено въодушевление. Той бе кръстен в леденото море и от него бе излязъл нов човек. Знаеше какво зарязва. Никога нямаше да може да погледне назад, да се върне. Никога нямаше да може да се свърже с хората, които обичаше, нито да успокои скърбящото си семейство.

Колко странно, че всичко трябваше да свърши на това място, на което някога проектираше сложни скривалища в плътните, пропити тресавища, или вземаше назаем някоя рибарска лодка, за да излезе в морето за следобедни приключения. Малцина познаваха тайните на тази местност по-добре от Виктор. Едно момче можеше да изчезне с дни и никога да не го намерят.

В ужасно студената нощ той бе произнесъл името на Сандра, но тя не го чу.

— Обичам те — каза той, а гласът му бе заглушен от вятъра, вълните и наближаващата сирена. — Но не мога повече така. — Той я целуна веднъж по челото. Беше прекалено тъмно, за да забележи следите от кръвта му, които се пропиха във влажното й палто.

И тогава Виктор направи наистина ужасния си непростим избор — качи се в колата на Макс и потеглиха, оставяйки Сандра в безсъзнание, както я намериха спасителите.

В рамките на една седмица те пристигнаха в Маями, след което се насочиха към края на света — Кий Уест. Виктор изцяло преоткри себе си, докато живееше в бунгалото на Макс на „Шугархаус роуд“ — абсурдно лесно бе да си изкара нова идентичност по интернет. Избра името Робърт Шанс — почти никой нямаше да разбере смисъла му. В оживената галерия на Макс в историческа къща на брега на морето Виктор продаваше на туристите стъклените си украшения с цвят на бижута.

Това бе животът, за който винаги бе мечтал. Той се превърна в личност, толкова различна от Виктор Уинслоу, че понякога забравяше предишния си живот.

Но не изцяло. Чрез новинарските линкове в интернет той научи за мрачния ход, по който бе поело разследването. Много пъти се изкушаваше да се намеси, но Макс винаги го убеждаваше да изчака, да види как ще се развият събитията. Когато излезе постановлението за нещастен случай, Виктор го прие като потвърждение, че е избрал правилния ход. Но последното развитие на нещата — гражданското дело на родителите му — го изненада тотално.

Харесваше му да мисли, че щеше да се появи по собствена воля, но дали беше така?

След разказа му отекна празна тишина. Той пое дълбоко и неравномерно дъх, притисна масата с изпотените си длани и погледна към Сандра. Искаше му се да я докосне, но не смееше. Сега тя изглеждаше толкова различна. Все още беше красива: винаги е била, с тъмната си коса, замислени очи и уникалната й комбинация от крехкост и издръжливост. Но сега едва забележими промени бяха подсилили стойката й, поведението й. Начинът, по който седеше толкова близо до родителите му без да потрепва, бе нещо ново за него. Но позата й бе постигната с усилия — виждаше белотата на кокалчетата й в свитите в скута й ръце.

— Не можех да предположа какво ще се случи — каза й той. — Мислех, че като изчезна, ще ти дам шанса, който заслужаваш. Измамата със застраховката на застрахователното дружество ми изглеждаше най-дребния от греховете ми, защото бях убеден, че тази личност бе мъртва, а ти ще си свободна да си изградиш нов живот…

— Не очаквай, че ще се хвана на това — заяви тя с тон, който никога преди не бе чувал от нея. — Не може просто така да изчезнеш и да се преструваш, че си го направил заради мен. Какво си мислиш, че преживях да те загубя, да скърбя за теб, да се примирявам с обвиненията и омразата, докато ти си си живеел живота в Кий Уест с приятеля си?

— Изобщо не можех да предвидя, че някой ще те подведе под отговорност.

— Сандра, толкова съжаляваме — обади се майка му. — Само ако бяхме разбрали…

— Не искахте да разберете — заяви Сандра спокойно, обръщайки се директно към нея за първи път, откакто бяха влезли в стаята. Баща му погледна към Сандра, след това по лицето му пробяга сянка на вина и той сведе поглед към коленете си.

Роналд Уинслоу не бе свел глава за молитва. Виктор много добре знаеше как изглежда човек, който се моли. Някога той се молеше на колене с часове, умоляваше бог да го направи нормален.

Когато баща му най-сетне го погледна, в очите му се четеше агония, но не и прошка.

— Защо се върна? — попита той. Без да обръща внимание на ужасеното стенание на жена си, той добави: — Защо изобщо си направи труда?

Виктор скокна на крака.

— Вие ме докарахте обратно, вие с вашия идиотски съд. Тръгнах си, защото не можех да бъда такъв, какъвто искахте да съм. По-скоро бихте предпочели да ме видите мъртъв, отколкото да имате обратен син. И това ви дадох. Умрях. Трябваше да оставите нещата по този начин.

Без да каже и дума, Сандра се отправи към вратата, но той я спря, като препречи пътя й.

— Чакай!

— Пусни ме да мина! — промълви с равен глас тя.

— Ще го направя. Знам, че трябва да го направя. — От широкия коридор отвън долетяха гласове. — Отвън те очаква различен свят.

— Да.

Докато я гледаше, Виктор осъзна, че тя не се страхува — тази жена, която навремето се стряскаше само от мисълта да се изправи пред пресата. Тя вече не бе пасивният зрител, за когото се бе оженил; тя бе силна, уверена в себе си. Можеше да се махне от него и от родителите му, защото те бяха част от стар живот, стари грижи, които вече не я засягаха.

— Моля те, повярвай ми, че никога не съм искал да страдаш — каза той. — Съвсем искрено вярвах, че това е най-доброто решение, докато Майк…

— Майк? — Сандра бе видимо разтърсена и бузите й пребледняха.

— Малой.

Сандра започна да разбира, загледана в прясното охлузване на челюстта му. Разцепената му устна запари, когато Виктор направи опит да наподоби старата си усмивка.

— Той ме докара тук, Сандра. Срещу мен ще бъдат повдигнати обвинения, но аз ще ги посрещна. Дойдох да събера парченцата, да платя разноските ти за адвокати, да се разправя със застрахователната компания, да почистя бъркотията, която забърках навсякъде.

— Дори и моя живот?

— Каквото и да струва. Всичко, кълна се.

— Искам само едно нещо от теб, Виктор.

— Какво е то?

— Развод.

37.

Майк смъкна найлоновата торбичка със замразен грах от окото си и се приведе към огледалото. Оттокът бе спаднал малко, но охлузването започваше да потъмнява. Изкушаваше се да си каже, че Виктор го бе ударил случайно, но не беше така. Майк бе загубил форма. Отдавна не бе пребивал никого.

Той погледна изцапания си с боя часовник, убеден, че е счупен, защото стрелките му не се движеха. Замисли се за кратко над възможността да провери местните новини по радиото или телевизията, но отхвърли идеята. Това само щеше да го подлуди още повече. Неспокоен, той излезе от „Лош шанс“ и закрачи нагоре-надолу по паркинга на пристанището, обмисляйки всички за и против отиването му в съдебната палата.

Виктор го беше предупредил, че ще се получи медиен панаир и Майк знаеше, че неговото присъствие само щеше да усили хаоса и евентуално да повдигне още въпроси. Адвокатката му щеше да получи удар. Последното нещо, което му липсваше в момента, бе децата му да го видят във вечерните новини по телевизията с насинено око, замесен в история с хомосексуалист беглец. Така че Вик най-вероятно беше прав, като го посъветва да не се показва публично, но от това чакането му не ставаше по-лесно.

Майк пъхна палци в задните джобове на дънките си и се загледа във водата, която проблясваше на късното следобедно слънце. Срещата с Виктор бе почти нереална. Когато най-сетне пристигна в Кий Уест, Майк бе адски изморен, раздразнен и търпението му се изчерпваше. Намери къщата на Хеншо, но там нямаше никой. Един съсед го насочи към галерия близо до морето. Сред жегата и шума на „Малори скуеър“ той попадна на свят от туристи и безделници, хомосексуални двойки и младоженци в медения си месец, прегладнели художници, улични изпълнители и сериозни студенти — мимолетна, спокойна тълпа, движеща се сред море от анонимност.

Седнал в едно заведение, боядисано в розово, той наблюдаваше разхождащите се хора, които от време на време се отбиваха да пийнат нещо под слънчевите чадъри. В художествените галерии и изложбените зали на отсрещната страна тропическото слънце проблясваше през десетки ръчно изработени украшения, които висяха на изложбената витрина. Хората влизаха и излизаха, а когато наближи време да затварят, един висок мъж заключи с електрическа ключалка.

Отначало Майк не позна Виктор — изрусена коса, късо подстриган, сандали, потник, който разкриваше загорелите от слънцето му рамене. Но веднага различи онази дългокрака, лека походка и онова самоуверено поведение.

Майк усети само едно чувство — гняв. Прекоси дебнешком улицата и го притисна до стената на дигата, която връхлитащите бури в течение на векове бяха напукали.

— Хей, Виктор, отдавна не сме се виждали.

Слънчевият му загар пребледня.

— Майк? Майк, божичко, ти ли си? Какво искаш от мен?

— О, мисля, че знаеш, Вик.

Виктор замахна с юмрук и го стовари в окото на Майк. Майк видя звездички пред очите си, сграбчи Виктор, завъртя го и заби юмрука си в лицето на най-добрия си приятел. Ударът прониза кокалчетата на ръцете му, а главата на Виктор отскочи настрани. Той се олюля, подпря се на стената и бавно се смъкна на земята. След миг се изправи и понечи да избяга.

Вторият удар на Майк проля кръв и привлече народ. Зяпачи се събираха и скупчваха подобно на мърморещ съсирек. На Майк изобщо не му пукаше.

— Събирай си багажа, Виктор. Или ще те влача за късата ти коса чак до летището.

Виктор вдигна коляно и ритна Майк, който се извъртя от удара на една страна.

— Никъде няма да ходя…

— Грешен отговор. Ще се върнеш да измъкнеш жена си от кашата.

— Тя няма нужда от мен, Майк. Всичко ще се нареди, ще видиш.

Той стовари юмрука си в окървавения потник.

— Ще се престоря, че не съм те чул. Оженил си се за нея, макар да си знаел, че никога няма да я направиш щастлива, а после изчезваш, шибан страхливецо!

— Направих го заради Сандра — възрази Виктор, отбягвайки поредния удар. — Тя искаше…

Майк го запрати на тротоара и чу как въздухът му излиза от дробовете.

— Дявол да те вземе, тя е искала съпруг. Искала е деца, копеле недно.

Виктор залази назад.

— Не съм искал да я наранявам. Мислех, че тя е идеална… за мен.

— Тя е била безопасна. Използвал си я.

Някакво заспало чувство за честна игра принуди Майк да му позволи отново да се вдигне на крака. Очарованите туристи се отдръпнаха леко назад и разшириха кръга.

— А ти беше ли идеален за нея? — попита той настойчиво. — Или изобщо не си си правил труда да се замислиш по въпроса?

— Искрено вярвах, че съм. Тя бе толкова невинна, толкова самотна. Тя… ме развълнува.

Следващият удар на Майк бе яростен, но пропусна целта си.

— Тя може да развълнува и камък. Може да развълнува и мъртвец. Не виждаше ли какво й причиняваш? Смятала е, че проблемът е в нея.

— Ето защо решението беше да изчезна.

— Някога да си чувал за развод, Вик? Много е удобен и е напълно законен в тази държава. — Майк го притисна отново до стената и този път постави ръка върху гърлото на Виктор. И двамата бяха запотени и вбесени, а алената струйка кръв, стичаща се от устната на Виктор, проблясваше гротескно на слънчевата светлина.

— Никой от рода Уинслоу не се е развеждал. Но много от нас са загинали млади.

Той преглътна с мъка поради притискащата го ръка на Виктор. Лицето му потъмня; започна да хрипти от липса на кислород и желанието му да се бие се изпари.

Майк отпусна хватката си и обхваналата го адреналинова мъгла бавно се разсея. Почувства по гърба си любопитните погледи на зяпачите и жегата на южното слънце във Флорида.

— Трябва да поговорим — каза той.

Виктор внимателно пристъпи до него.

— Шоуто свърши — обърна се той към тълпата. Туристите се разпръснаха с провлечена стъпка, колебливо поглеждайки през рамо. Виктор се загледа в дланите на ръцете си, ожулени и посинели. — Нямах представа, че всичко ще се стовари върху нея — призна той. — Просто не се замислих, а когато го сторих, исках този нов живот и не знаех как да го изоставя.

Това Майк можеше да си обясни. И той самият трудно изоставяше нещо.

Виктор мълча дълго време, загледан в светлите отблясъци по водата, забравил за засъхващата кръв по брадичката му.

— Добре — каза той. — Да тръгваме!

По време на полета Виктор разказа на Майк всичко — тайната му любовна връзка, обетът му да живее като нормален, за да не обезчестява семейството си и да се фокусира върху политическите си цели, повторната поява на Макс, постоянният ужас да не го разкрият и възможността, която се предостави на Виктор в нощта на катастрофата.

— Мислех, че тя се нуждае от втори шанс.

— Санди няма нужда от втори шанс — каза Майк. — Тя има нужда от теб.

Всичко, което Майк си мислеше, че знае за най-добрия си приятел, се промени от разказа. Но за първи път той успя да разбере Виктор както никога преди. Майк не се сдържа и зададе въпроса, който го глождеше от момента, в който разбра.

— Кога разбра?

Част от някогашното настроение на Виктор проблесна в очите му.

— Искаш да попиташ дали съм сменил резбата по време на нашите лагери или излети с преспиване? По дяволите, Майк, не беше някакво велико богоявление. Предполагам, че донякъде винаги съм знаел, но се бях научил да не му обръщам внимание — дори и след Брайс хол. Никога не съм ти разказвал какво се случи там, нали?

— Мислех, че не искаш да разговаряш за това. Като малък бях много задръстен, Вик, но дори и аз бях чувал за извратеностите в пансионите за момчета. Мислех си, че такива неща се случват само в английските романи.

— Смятах, че това е само младежки експеримент. Пътят на Уинслоу е отричането, нали знаеш. Наистина си мислех, че мога да живея като нормален мъж. Бог ми е свидетел, че се опитвах. Но в моя род когато си разкъсван между задълженията и желанията, всеки път покорно избираш задълженията. Изобщо не съм си и представял, че имам избор.

— Ти направи много избори — сопна се Майк. — Санди бе един от онези избори. Господи, ти едва не я съсипа!

Виктор мълчаливо размишляваше. После каза:

— Ти я обичаш — заради това е цялата работа, нали?

— Ти ми отне всички шансове, които можех да имам с нея.

— О, не, Майки! — Старата самонадеяност на Виктор отново пролича. — Виновен съм за много неща, но не и за това. Приемам вината за несполучливите си връзки, но не и за твоите.

Тези думи прозвучаха в съзнанието му дори сега, когато светлината отслабваше в края на деня и вечерният хлад се усещаше във въздуха. Майк вдигна яката на якето си. До сега Виктор вече трябваше да се е появил и да е издекламирал речта си. Дали Майк бе постъпил правилно, насилвайки появата му, или беше оплескал всичко?

Не му оставаше нищо друго, освен да чака и да се надява. Замисли се за къщата и несподеленото им минало, мечтите им, които нямаха шанса да се сбъднат. Беше се впуснал във връзката си със Сандра по начина, по който един турист навлиза в девствена гора — не беше сигурен какво търси, нито дали ще намери нещо и рискуваше да се загуби безвъзвратно. Но въпреки това продължаваше.

Тихо, навярно без да иска, Сандра му показа обратния път към любовта. Но макар и влюбването му в нея да бе най-мощното нещо, което му се бе случвало, то бе съвсем крехко. Майк знаеше, че трябва да защитава любовта си към Сандра така, както никога не го бе правил с жена си. Смяташе, че като работи усилено и напредва, доказва привързаността си към Анджела. Майк осъзнаваше, че обвързаността със Сандра означаваше да рискува най-дълбоката си същност — и по дяволите всички последствия.

Майк пъхна пръсти в уста и изсвири на Зеке. Кучето, все още прекалено добре подстригано за вкуса му, прекоси тичешком паркинга и скочи в камионетката.

38.

Дневник

Девети април, вторник

Десет неща, с които да се захвана за в бъдеще:

1. Да измисля десет мъчения за Виктор Уинслоу.

2. Да се заема с кариера като обществен говорител.

3. Да напиша всичко в мемоари и да участвам в телевизионни предавания.

4. Да се отбия в аптеката и да купя тест за бременност.

Много време измина преди Сандра да се съвземе от хаоса в съда. Въпреки всичко, което се бе случило, някои неща изобщо не се промениха. В присъствието на Виктор всички изглеждаха като подгряваща група на рок звезда. Всички биваха засенчвани от изгарящата му, почти маниакална енергия. Дори и след като оголи душата си пред пресата, той отново поглъщаше цялото внимание.

Но този ден се бяха фокусирали върху нея. Всички искаха да говорят със Сандра — Виктор, родителите му, адвокатът й, Спарки, пресата. Тя едва не се удави във вниманието им, заливана от въпроси. Успя да изпрати телеграфичен отчаян поглед към родителите си. Джойс я избута в тоалетната и застана на пост пред вратата. Със Сандра си смениха палтата и шапките, нахлупиха ги ниско над очите, сведоха глави и напуснаха сградата през задния двор.

Размени колата с родителите си, които отпътуваха, следвани от Джойс. Новинарските микробуси ги последваха, а Сандра взе гранд маркиза и тихо и незабелязано се върна в Блу мун бийч.

Сълзи се стичаха по бузите й докато шофираше към къщи — те не изразяваха нито скръб, нито радост, а просто разтърсващо облекчение. Почувства се празна, пречистена до дъно.

Късно следобед успя да се прибере във вече хубавата си къща. Изолирана и красива, тя й напомняше на самотна идеална раковина, изхвърлена на изоставения бряг.

Телефонът звънеше непрекъснато; вместо да го вдигне, тя го изключи. В скърцащата тишина на старата къща Сандра чуваше ударите на сърцето си. Захвърли чуждото палто и шапка на стола и се загледа през големия прозорец, замислена за несигурното бъдеще.

Животът й отново бе направил рязък завой. Вече не беше съпруга убийца, а жертва на разстроен мъж, чието най-голямо престъпление бе да обича твърде страстно и да се страхува от истинската си същност. Предполагаше, че щеше да му прости някой ден… но не и днес. Сега просто трябваше да свикне с мисълта, че кошмарът от изминалата година вече бе приключил.

Но тя все още бе Санди Бабкок, която пишеше оспорвани романи и понякога заекваше.

Погледът й попадна върху факса. Машината бе изплюла дълго непрекъснато руло хартия, което висеше от бюрото. Сандра хвърли нехаен поглед върху първата страница.

Книгата й бе спечелила наградата Ади. Макар че тази чест представляваше най-високото постижение в кариерата й, новината отекна през нея като през кухина. Ето какво представляваше тя — кухина, в която нямаше нищо, което да изпита наслада от появилите се благословии. Взе си няколко „М&М“ от купичката до бюрото. Може би трябваше да се обади на родителите си, да сподели с тях добрата новина, но… На фона на драматичното възкръсване на Виктор всичко друго изглеждаше тривиално. А фактът, че именно Майк го беше накарал да се появи — с рани и охлузвания, които говореха за борба, — омаловажаваше всичко друго.

Останалите страници от факса нямаха връзка с наградата. Преди тях имаше надраскана на ръка бележка на бланката на Спарки:

„Не можах да припаря до теб днес. Присъедини се към света и си купи телефонен секретар. Новина! Намерих ти купувач. Ще дойде да се видите в шест следобед. Това ще ти хареса. Следва предложение. Предлагам да приемеш с всичките допълнителни условия.“

Сандра погледна часовника. Почти шест следобед. Навлече якето и припряно излезе, прекоси двора и нагази по дюните. Пясък навлезе в обувките й, но на Сандра не й пукаше. Не й пукаше за факта, че отново бяга — избягваше проблемите си, вместо да се изправи с лице срещу тях.

Тя застана на брега на морето, наслаждавайки се на бриза, и се заслуша в плискането на вълните. На хоризонта корона от облаци отразяваше цвета на залеза. Всичко се случваше толкова бързо, но спокойният ритъм на непроменливото море я успокояваше с непрекъснатия си ритъм.

Целта й беше да продаде къщата и да се махне, но постигането й бе горчиво-сладка победа. А сега какво? — запита се тя. Манхатън? Мендочино? Атина, Хонконг, Копенхаген?

Чудеше се кой ли щеше да живее на това място след нея. Щастлива двойка, която едва поема по общия си път и търси приказна обстановка за децата си? А може би двама жизнерадостни пенсионери, които всяка сутрин щяха да седят заедно на верандата и да посрещат изгрева на слънцето? Сега, когато предложението бе вече реалност, Сандра почувства всепоглъщаща я тъга. Толкова трудно щеше да й бъде да зареже къщата след всичкото това време, което бе прекарала в нея, след цялата енергия, която бе вложила в реставрирането на порутената стара къща, след всичките препирни с Майк за леките поправки и пантите на вратите, след всичкото време, през което се бяха любили в спалнята с висок таван и с изглед към безкрайното море. Без да иска, Сандра бе изпълнила къщата със спомени и сега не желаеше да я напуска.

Сърцето я заболя от усилията да сдържа емоциите си. Такъв беше планът й, напомни си тя. Но дълбоко в себе си знаеше, че греши. Беше достигнала момент от живота си, в който можеше да отиде където си пожелае — но единственото място, на което искаше да бъде, бе тук, точно тук, в Рай.

Лек следобеден бриз с едва доловим дъх на лято пролази по горния край на пясъка. Сандра потъна в спомени, които не й даваха мира. Замисли се за Мери Маргарет и Кевин и колко много им харесваше да идват тук, дори през зимата, да играят, да викат и да тичат пред вълните, да хвърлят пръчки на кучето. Спомни си как се бе почувствала, когато Майк я прегърна за първи път, макар и това да беше за урока по танци. Мислеше си за деня, в който й запали огън на брега и топлеше ръцете й с неговите. Може би тогава, каза си тя. Може би това бе денят, в който започна да го обича.

Той бе поел празната й, разнебитена съборетина и я превърна в истински дом. Блу мун бийч бе част от нея, навярно най-добрата й част, но Сандра не планираше да се влюбва в това място.

Нито пък в Майк. Тя го беше пуснала в къщата си, в живота си, а той беше намерил път към сърцето й.

Дочу далечен шум от двигател и отпусна рамене с надеждата, че Спарки и купувачът няма да я забележат. Може би просто щяха да си тръгнат. В момента й се искаше целият свят да я остави на мира.

Над дюните долетя остър лай и я стресна. Секунди по-късно Зеке заподскача по песъчливия склон — бяло петно с изплезен език. Сърцето й внезапно подскочи. Но всичко в нея се смрази в мига, в който зърна Майк. Осветен от вечерното слънце зад гърба му, той като че ли се появи с червено-златист ореол. Сандра присви очи и засенчи лицето си с ръка.

Парещи сълзи заседнаха в гърлото й. Той й липсваше, всичко в него й липсваше — как вдига поглед в стаята и го вижда да я наблюдава с усмихнати очи; как си подсвирква с уста докато работи; ароматът на възглавницата му, когато става сутрин от леглото; интимните моменти, толкова дълбоки и истински, че тя откри нов човек в себе си. Майк се бе промъкнал през ледената й стена и Сандра никога вече нямаше да бъде същата.

Но тя не знаеше какво да каже след всичко, което се бе случило. Не знаеше как да започне отново.

— Здравей, Малой! — Удивително! Беше произнесла проблемната си дума здравей без колебание. — Или може би трябва да кажа детектив Малой?

— Не беше много лошо за един общ работник.

Слабият тен — тен от Флорида — му придаваше по-груб и малко екзотичен вид. Забеляза, че лявото му око е подуто и посиняло.

— Не си си губил времето.

— Трябваше да си намеря някаква занимавка след като ме уволни. — Той премести тежестта си на единия си крак и мушна палец в колана на дънките си. Едва сега Сандра осъзна, че е притеснен. — Добре ли мина? — попита той. — Искам да кажа в съда.

— При Виктор всичко минава добре, дори и публичната му изповед. Репортерите направо се разплакаха. Обеща какво ли не — че веднага ще ми даде развод, че ще уреди бъркотията с финансите, че ще се разправи с обвиненията за измама за застраховката, че ще поеме всички съдебни разноски. След всичките тези събития той все още си е старият Виктор, все още е добър в уреждането на всичко.

— Това не ме изненадва.

— А… ти какво правиш тук? — принуди се да попита тя.

— Забравих нещо.

— Какво? — запита тя и започна да прехвърля разни варианти. Може би беше забравил някой инструмент, излишен кабел, четката си за зъби в банята, някоя малка частица от себе си, която му бе необходима, за да продължи нататък.

Майк се поколеба и пое дълбоко дъх.

— Сърцето си.

Сандра пъхна ръце в джобовете и отстъпи.

— Господи, Малой! Винаги успяваш в това.

— В кое?

— Караш ме… — Караш ме да се нуждая от теб повече, отколкото се нуждая от следващата си глътка въздух. Тя примигна бързо, осъзнавайки, че съвсем малко й остава да се разпадне. — Много неща трябва да обсъдим, но сега не е подходящо. Някой идва.

— Знам. — Той пристъпи към Сандра. Вятърът заигра с тъмната му коса, а слънцето се отрази в усмивката му. Сандра не можеше да отмести поглед от тъмното му око — цялата се разтрепери от почуда. Никой никога не се беше бил заради нея.

— Спарки води купувач за къщата. — Най-накрая една сълза се отрони от очите й и тя я изтри с опакото на дланта си, но на нейно място бързо се появи друга.

— И това знам. — С безкрайна нежност той докосна с палец бузата й и пое сълзата.

От ласката му Сандра леко се олюля.

— Откъде?

— Санди! — той постави ръце на раменете й и я подкрепи.

Искаше й се да потъне в него, да се изгуби в него, но някакво безпокойство я сковаваше.

— Какво?

— Предложението е от мен.

— Какво?

— Предлагам да купя къщата.

— Малой… Майк!

— Знам, че си планирала да напуснеш Рай, но всичко вече е различно. Хората тук ще простят на Виктор, или не, тяхна работа. Но той те реабилитира и сега вече няма причини да напускаш.

Сандра се заслуша в гонещите се към брега вълни, в жаловития писък на дъждосвирец в небето. След това пое дълбоко дъх и попита:

— Има ли причина да остана?

Майк я хвана за ръката и я стисна силно с хладните си пръсти. Когато й се усмихна, тя затаи дъх.

— Спарки не ти ли обясни договора? Има допълнително условие.

— Което е?

— Ами… то не фигурира точно в договора. Това е предложение за брак.

Внезапен шум в ушите й заглуши рева на вълните, вятъра, всичко. Не чуваше нито звук освен ехото на думите му, което я изпълваше с вълшебство и магия. След известно време гласът й се възвърна.

— Майк! О, божичко!

— Обичам те, Санди! Децата и аз — всички те обичаме. Остани тук и се омъжи за мен. Ожени се за нас. Ще довършим къщата заедно. Ще се караме за боята, мазилката, шкафчетата… Виждал съм как гледаш, когато крачиш из къщата с мен. Точно това искаш, Санди.

— Няма да се получи. Как би могло, когато Анджела…

— Не се притеснявай за нея. — Гласът му бе рязък и решителен и Сандра се сепна.

— Тя е майка на децата ти. Тя винаги ще е част от живота ти, Майк. Мощна част. А тя не иска да се доближавам до децата.

— Не става въпрос какво иска тя. След известно време ще свикне с мисълта — няма да й дам друг избор. Тя просто не очакваше, че ще си намеря друга жена. — Вятърът духна кичур коса върху лицето й и Майк го отметна с ръка. — Тя изобщо не е предполагала, че… мога да обичам по този начин и мисля, че това я плаши.

Сандра почувства думите му като ласка с кадифени ръкавици. Не беше свикнала с тази страст, която той възпламеняваше — огнени комети и нестихващи вихри, които я омаломощаваха от нежност и я изпълваха с опасно, крехко блаженство. Любовта й към него я поглъщаше и плашеше и тя откри, че очаква загуба още преди дори да се е отдала изцяло в тази връзка.

— И аз се страхувам — призна тя честно. — Чувствата ми към теб са толкова… огромни, така неконтролируеми. Бих рискувала всичко, Майк, бих извършила престъпление. Това не може да е хубаво. Такава силна любов е разрушителна. Тя е тъмна и плашеща. Виж какво се случи с Виктор.

— Това с Виктор се случи, защото той лъжеше себе си. Не е необходимо да вършиш глупости като неговите. Всъщност, има си законни начини да реализираш истинската си любов. — Ръцете му се плъзнаха надолу по раменете й, пъхна ги в джобовете й и преплете пръсти с нейните. — Той никога не е поставял теб на първо място, а аз ще го правя. За него си била удобна. При мен не е така. Аз те обичам и ако трябва да съм честен — той се усмихна леко, — понякога създаваш доста неудобства за любовта ми към теб. Но от това аз още по-силно те обичам. С всеки ден.

Сандра си спомни виенското колело и огромния си страх — но въпреки това се бе качила. Замисли се за родителите си и осъзна, че любовта не беше предвидена да е съвършена.

— Все пак се страхувам — каза тя.

— Знам. Ах, миличка, знам! Всички се страхуваме. Хората наистина оставят любовта на живота им да си замине, защото се страхуват да покажат колко много искат или се нуждаят. Но ти вече не си такава.

Сандра бе изумена, както много пъти преди това, от простичко изказаната му мъдрост. Тя изобщо не очакваше мъж като него да притежава такива прозрения за човешкото сърце, за нейното сърце, но той ги притежаваше. Само преди няколко минути й се струваше невъзможно да бъде с него, но всъщност всичко бе толкова просто.

Майк погрешно прие колебанието й за съмнение и я притегли към себе си.

— Не можеш да обърнеш гръб на живота, а аз не мога да те пазя от всичко лошо. — Майк се отдръпна и се усмихна леко. — Няма нужда да го правя, а и ти не искаш да го правя.

Той беше толкова прав. Животът, който течеше, ден след ден, бе толкова богат. Сандра го искаше целия — с радостта и болката, със смеха и сълзите. И го искаше с него.

— Ще довършим къщата заедно — повтори той. — Може да си родим едно или две деца… — Майк изтри сълзите й с кърпичката, която извади от задния си джоб, след което целуна челото й, бузите, устата, докато шепнеше непрекъснато: — Моля те! Обичам те! Моля те!

Това беше то. Истинското нещо. Най-страшното, най-вълнуващото.

— Кажи да — прошепна той в ухото й. — Каквото си пожелаеш. Ще ти дам всичко, което поискаш.

Сандра откри, че щастието можеше да е болезнено — пронизваща радост, най-сладкото усещане, което бе изпитвала, бликащо от цялото й тяло, насочено към него.

— Ти вече ми го даде.

Майк я прегърна и я придърпа плътно към себе си, засланяйки я от студения морски вятър.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.